Справа №461/3130/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Мисько Х.М.,

секретар судового засідання Кухар Р.В.,

за участю:представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Баїк Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (адреса проживання (реєстрації): АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (адреса проживання місцезнаходження: 79019, м. Львів, пр. Чорновола, 4, ), Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області (адреса місцезнаходження: 79005, м.Львів, вул. К.Левицького, 18, ) про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, в якому просить стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на його користь моральну шкоду у сумі 300 000,00 гривень.

В обґрунтування даного позову вказує на те, що 11.06.2020 року він звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Пустомитівської міської ради, орієнтовною площею 2 га. Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 11.08.2020 позивачу відмовлено у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, оскільки, відповідно до долучених графічних матеріалів, земельна ділянка перебуває в користуванні третіх осіб із цільовим призначенням - для городництва. Відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Вважаючи дане рішення відповідача таким, що не грунтується на нормах чинного законодавства України, позивач звернувся із відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року у справі № 380/9239/20 позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 11.08.2020 №190-УБД про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Пустомитівської міської ради Пустомитівського району Львівської області, орієнтовний розмір 2,00 га. (за межами населеного пункту). Отримавши вищевказане рішення суду, позивач звернувся до відповідача із заявою від 04.02.2021 року з вимогою виконати його. За результатами розгляду даної заяви, наказом Головного управління Держгеокадастру від 04.03.2021 року ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки 01.03.2020 року Головним управлінням було подано апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду по справі № 380/6239/20 від 24.12.2020 року, тобто таке не набрало законної сили. Не погодившись також і з цим наказом Головного управління, ОСОБА_2 оскаржив його в судовому порядку. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року у справі № 380/8108/21 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 04.03.2021 року. Крім того, постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 року, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року у справі № 380/9239/20 залишено без змін. Позивач вважає, що у зв`язку з такими протиправними діями відповідача, які полягали в незаконних відмовах у реалізації його права на отримання земельної ділянки, яка на момент звернення була вільною та могла бути безперешкодно передана у власність позивачу, йому завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 300 000 гривень. У зв`язку з цим, просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 28 червня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому. Просив позов задоволити.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судовому засіданні позов заперечив з підстав, наведених у відзиві (а.с.44-49). Вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.40-41).

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.

Вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про відмову у задоволені позову, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 11.06.2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Пустомитівської міської ради, орієнтовною площею 2 га.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 11.08.2020 № 190-УБД «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», ОСОБА_2 відмовлено у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Пустомитівської міської ради Пустомитівського району, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з підстав невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів (п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України), оскільки, відповідно до долучених графічних матеріалів, земельна ділянка перебуває в користуванні третіх осіб із цільовим призначенням - для городництва. Відсутнє погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Як вбачається з матеріалів справи, вважаючи рішення відповідача про відмову у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства таким, що не грунтується на нормах чинного законодавства України, позивач звернувся із відповідним позовом до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року у справі № 380/9239/20 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 11.08.2020 №190-УБД про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Пустомитівської міської ради Пустомитівського району Львівської області, орієнтовний розмір 2,00 га (за межами населеного пункту).

04.02.2021 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться на території Пустомитівської міської ради Пустомитівського району за межами населеного пункту Львівської області на підставі рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №380/9239/20 від 24.12.2020 року.

За результатами розгляду заяви від 04.02.2021 року, позивачу було повідмолено про відсутність підстав для її задоволення, оскільки рішення Львівського окружного адміністративного суду не набрало законної сили, так як відповідач подав апеляційну скаргу.

Так, встановлено, що 23.02.2021 року Головним управлінням подано апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду на рішення суду від 24.12.2020 року у справі № 380/9239/20.

В подальшому, наказом Головного управління Держгеокадастру від 04.03.2021 року № 692-УБД «Про відмову у надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території Пустомитівської міської ради Пустомитівського району, орієнтований розмір земельної ділянки 2,0000 га, із цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, . оскільки 01.03.2020 року Головним управлінням подано апеляційну скаргу на рішення Львівського окружного адміністративного суду по справі № 380/6239/20 від 24.12.2020 року.

Не погодившись із даним наказом, ОСОБА_2 оскаржив його в судовому порядку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.08.2021 року у справі № 380/8108/21 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №692-УБД від 04.03.2021 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 року, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.12.2020 року у справі № 380/9239/20 залишено без змін.

ОСОБА_2 вважає, що вищевказаними протиправними діями відповідача, які полягали у незаконній відмові в реалізації його права на отримання земельної ділянки, йому завдано значної моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені ст. 1173 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює органи державної влади або місцевого самоврядування, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першої ст. 1173 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

При цьому, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до правил ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність вищевказаних обставин.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіяння шкоди.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження.

Недоведеність позивачами зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

ОСОБА_2 у своїй позовній заяві зазначає, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, які полягали у незаконній відмові в реалізації права позивача на отримання земельної ділянки, що знаходиться на території Пустомитівської міської ради, та яка на момент звернення була вільною і могла була безперешкодно передана у власність позивачу, йому завдано значної моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказами Головного управління Держгеокадастру у Львівській області йому було двічі відмовлено у передачі земельної ділянки.

Завдана моральна шкода, на переконання позивача, виражається у постійних переживаннях щодо неможливості реалізувати своє законне право на безоплатну передачу земельної ділянки у власність, в тому числі як учасника бойових дій, внаслідок чого він був змушений протягом тривалого часу здійснювати судовий захист своїх порушених прав шляхом звернення до судових органів, у зв`язку з чим було порушено його нормальний життєвий ритм.

Також позивач вказує, що він постійно перебував у стресовому стані, у нього був порушений нормальний сон.

Разом з цим, судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на оскарження наказів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, які Львівським окружним адміністративним судом були скасовані.

Суд зазначає, що скасування наказу про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є безумовним доказом неправомірності дій або бездіяльності у розумінні статті 1173 ЦК України. Окрім цього, дана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вищезазначене свідчить про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження дій органу державної влади і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1173 ЦК України.

Як роз`яснено у пунктах 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Верховний Суд у своїй постанові від 27.11.2019 року по справі № 750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18) зазначає, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд зазначає, що позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області моральної шкоди, яка, згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач не навів доказів причинного зв`язку між діями Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та завданою йому моральною шкодою, не довів, у чому полягає така шкода та не навів міркувань, з чого саме він виходить при обчисленні її розміру.

Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу були завдані душевні та психічні страждання або ж докази погіршення стану його здоров`я внаслідок порушення нормального сну, перебування у стресовому стані чи порушення нормального життєвого ритму.

Суду не надано доказів обмеження прав та можливостей позивача внаслідок діянь відповідача, які потребують матеріальних затрат, та з чого позивач виходить при їх обчисленні.

Наявність лише самого покликання позивача щодо можливої моральної шкоди без доказів не є підставою для її стягнення.

Виходячи з вищезазначеного, правові підстави для застосування норм статей 1167, 1173 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

Вказані висновки також збігаються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо судового збору, то, відповідно до ст. 141 ЦПК України, такі витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

у задоволені позову ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.11.2022 року.

Суддя Мисько Х.М.