Справа №295/2473/22
23.11.2022 року м. Житомир
Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді Зосименка О.М.,
секретаря с/з Стелюти М.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи Житомирська міська рада Виконавчий комітет, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Центр надання адміністративних послуг при Житомирській міській раді, про виселення та зняття з реєстрації, -
АТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи Житомирська міська рада Виконавчий комітет, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, Центр надання адміністративних послуг при Житомирській міській раді, в якому просило суд виселити малолітню ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 та зняти відповідача з реєстрації за цією ж адресою.
В обґрунтування позову банк вказав, що 26.04.2018 р/ між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 100/04/18/Ф, в забезпечення виконання зобовязань за яким цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . В порушення вимог п. 2.1.8 договору іпотеки в квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що банку стало відомо 07.12.2021 року. 03.09.2021р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований за № 3481, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .
11.10.2021 р. приватним виконавцем виконавчого округу Житомирської області Волковою Євгенією Олегівною було відкрито виконавче провадження М 67102774 на підставі виконавчого напису № 3481, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 . 07.12.2021р. банком направлено вимогу про виселення.
В останнє судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Законний представник відповідача в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені, підстав для чергового відкладення розгляду справи суд не вбачає, оскільки відповідач повідомивши у вересні про перебування за кордоном, правом на відзив не скористалась, як і правом на представлення інтересів, тому суд вважає, про відсутність підстав для чергового відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести заочний розгляд справи в порядку ст.. 281 ЦПК України.
Представники третіх осіб в останнє судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені, Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради направила заяву, у якій просить відмовити у позові, захистити права дитини.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 26.04.2018 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 100/04/18/Ф за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 300000грн. з терміном погашення до 25.04.2038 року (п.1.1, 2.1 договору) (а.с.8). В забезпечення виконання зобовязань за яким цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
03.09.2021р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. вчинено виконавчий напис №3481 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , іпотекодержателем якої є Акціонерне товариство «Кредобанк».
Рішенням Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 17.11.2021р. №1350 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію майна ОСОБА_2 » відмовлено приватному виконавцю у наданні дозволу на реалізацію квартири АДРЕСА_1 , оскільки у квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_1 (а.с.20).

Одночасно судом встановлено, що згідно довідки ОСББ «Фортуна» від 26.10.2021 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення та яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення є ст.109 ЖК УРСР.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що ч.2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Позивач просить виселити малолітню дитину без надання іншого житлового приміщення.

Однак, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Позивачем суду не надано доказів на підтвердження підстав укладення договору та придбання спірної квартири за рахунок кредитних коштів. Звернення стягнення на спірну передану в іпотеку квартиру здійснено шляхом позасудового врегулювання на підставі виконавчого напису.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав №312209326 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , мати малолітньої ОСОБА_1 .

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 3 ст.109 ЖК УРСР передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч.4 ст.109 ЖК УРСР).

Аналіз вищевикладених правових норм дає підстави для висновку про те, що порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, виконавчого напису чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого жилого приміщення (постійного чи тимчасового) при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна.

Суд вважає, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ст.109 ЖК УРСР.

Судом також встановлено, що письмова вимога банку датована 07.12.2021 та містила вимогу звільнити та зняти з реєстрації всіх зареєстрованих осіб. Одночасно судом встановлено, що вимогу направлено не за місцем реєстрації ОСОБА_2 та її малолітньої дитини, а на адресу: АДРЕСА_2 .

Суду не надано доказів отримання відповідачем вимоги банку.

За таких обставин, посилання позивача на порушення його прав відповідачем є безпідставними.

Суд вважає, що при вирішенні вимог про виселення з іпотечного майна, відсутність житлового приміщення, яке має бути надане малолітній особі одночасно з виселенням, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Крім того, щодо вимоги про виселення малолітньої дитини суд зазначає наступне.

Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (п.1 ст.13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (ст.12), Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.2).

Згідно з Конституцією кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33).

У ч.1 ст.3 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. ст.17, 18 закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Враховуючи заявлені позивачем вимоги, вимоги як міжнародних актів, так і національного законодавства, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо виселення малолітньої ОСОБА_1 необхідно відмовити, за таких обставин підстави для задоволення похідних вимог щодо зняття з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації також відсутні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача

Керуючись ст. 259 ЦПК України, суд,

ухвалив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд.

Суддя О.М. Зосименко