Номер провадження: 22-ц/813/2655/22
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні карги представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» адвоката Байрамова Олександра Володимировича та представника ОСОБА_1 адвоката Акрабової Ольги Миколаївни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про визнання незаконним рішення державного реєстратора та скасування запису, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В., АТ «Укрсоцбанк» про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування запису про державну реєстрацію права власності на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 квітня 2008 року між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 2008/694-Ф03.9/84, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 105 000 доларів США строком до 09.04.2028 року. Також з метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між сторонами 10.04.2008 року укладено іпотечний договір, предметом якого була квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.05.2019 року, 05 лютого 2019 року державним реєстратором Манютою С.В. зареєстровано право власності на зазначену квартиру за АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору № 813, виданого 10.04.2008 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., повідомлення, серія та номер: Б 18.03/30, виданий 21.03.2018 року, відправник: АТ «Укрсоцбанк», поштове повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 23.10.2018 року, відправник: Укрпошта.

Позивач зазначив, що у порушення ст. 35 Закону України «Про іпотеку» Банком не було надіслано позивачу письмову вимогу про усунення порушень договірних зобов`язань із встановленням мінімального (30-денного) строку для виконання договірного зобов`язання. Також, державним реєстратором Манюта С.В. порушено вимоги процедури державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що має наслідком прийняття незаконного рішення про внесення відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 45436993 від 08.02.2019 року.

Таким чином, вказуючи про порушення прав позивача та неможливість врегулювання спору в досудовому порядку, позивач просив суд визнати незаконним рішення № 45436993 від 08.02.2019 року державного реєстратора КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 30209755 від 05.02.2019 року на вказану квартиру, стягнути судові витрати з відповідачів на користь позивача.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року залучено до участі у справі замість відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступника - АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року позов задоволено частково. Скасовано запис № 30209755 про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 , вчинений 05.02.2019 року державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. На підставі ст. 267 ч.1 ЦПК України визначено наступний порядок виконання цього рішення, що у разі набрання ним законної сили, воно є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник АТ «Альфа-Банк» адвокат Байрамов Олександр Володимирович та представник ОСОБА_1 адвокат Акрабова Ольга Миколаївна подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просять:

-представник АТ «Альфа-Банк» просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі;

- представник ОСОБА_1 адвокат Акрабова Ольга Миколаївна просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення такої позовної вимоги, в іншій частині рішення залишити без змін.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» та Державний реєстратор Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В. в судове засідання, призначене на 25.10.2022 року на 15.00 годину, не з`явилися, про причини неявки не повідомили, заяв про неможливість прийняття участі у розгляді справи в режимі відео-конференції або про відкладення розгляду справи не подали.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, представник ОСОБА_1 адвокат Алфєєв Д.М.в судове засідання, призначене на 25.10.2022 року на 15.00 годину, не з`явився, подав письмову заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на перебування за кордоном.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неявки сторін судом апеляційної інстанції не встановлена, приймаючи до уваги, що апелянти реалізували своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційних скаргах; і що задоволене апеляційним судом клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Алфєєва Д.М.про витребування реєстраційної справи по спірному об`єкту нерухомості фактично залишилося не виконаним через не здійснення ініціатором подання даного клопотання оплати послуг КП «БТІ» ОМР протягом кількох місяців; що наявних у справі матеріалів цілком достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, колегія суддів вважає, що спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Всім зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов частково, скасовуючи запис № 30209755 про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_2 , вчинений 05.02.2019 року державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С.В., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності цієї вимоги.

Визначаючи на підставі ст. 267 ч.1 ЦПК України порядок виконання рішення суду, що у разі набрання ним законної сили, це рішення є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_2 ., суд першої інстанції мотивував це необхідністю, яка випливає із змін до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про зупинення державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним скасуванням цим рішенням заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій чи відповідного судового рішення, зареєстрованих у базі даних заяв.

При цьому суд поставився критично до посилань АТ «Альфа-Банк», що іпотечний договір містить відповідне застереження щодо передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, зазначивши, що на час укладання Іпотечного договору у жовтні 2006 року редакція статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачала лише одну правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки як то договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відмовляючи у позові в частині вимоги про визнання незаконним рішення державного реєстратора, суд першої інстанції виходив з неналежності цього способу захисту.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

10 квітня 2008 року між Позивачем та ПАТ «УкрСоцбанк» (далі по тексту - Банк) було укладено договір про надання споживчого кредиту №2008/694-Ф03.9/84 (далі по тексту - кредитний договір, кредит) відповідно до умов, якого, Банк надав Позичальнику кредит у сумі 105 000 (сто п`ять тисяч) доларів США, строком повернення до 09.04.2028 року.

Відповідно до умов зазначеного договору, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним Договором, 10.04.2008 року між Банком та Позивачем було укладено іпотечний договір, предметом якого була квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої відповідно до домовленості сторін складала 123 762 (сто двадцять три тисячі сімсот шістдесят два) долара США 38 центів.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.05.2019 року, Відповідачем - державним реєстратором Манютою С.В. 05.02.2019 року було зареєстровано право власності на зазначену вище квартиру за АТ «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору № 813, виданого 10.04.2008 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е, повідомлення, серія та номер: Б 18.03/30, виданий 21.03.2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; поштове повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 23.10.2018 року, видавник: Укрпошта. Спірна квартира належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2008 року (т. 1 а. с. 23-24).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, подається, зокрема, документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Вказаний висновок висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження№ 14-22цс19).

Квартира АДРЕСА_2 була передана позивачем ОСОБА_1 в іпотеку АКБ СР «Укрсоцбанк» для забезпечення належного виконання зобов`язання за Договором кредиту № 2008/694-Ф03.9/84 від 10.04.2008 року у розмірі 105 000 доларів США та процентів за користування кредитом на строк до 09.04.2028 року.

Даний договір по суті є споживчим і правовідносини, які склалися між сторонами, на час укладення кредитного договору, регулювалися відповідними нормами Закону України «Про захист прав споживачів», а з 10.06.2017 року - Законом України «Про споживче кредитування».

Частина 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції з 22.09.2011 року, передбачала, що якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Аналогічні положення містить і статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності з 10.06.2017 року.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Підставою для здійснення реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» зазначено: Іпотечний договір № 813, виданий 10.04.2008 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е, повідомлення, серія та номер: Б 18.03/30, виданий 21.03.2018 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк»; поштове повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 23.10.2018 року, видавник: Укрпошта.

Дані відомості містяться в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна і вважаються достовірними доки не будуть належним чином спростовані в судовому порядку стороною, яка заперечує достовірність цих відомостей.

Доведення того, що зміст повідомлення АТ «Укрсоцбанк» Б 18.03/30 від 21.03.2018 року, яке зазначено серед документів, на підставі яких державним реєстратором Манютою С.В. було здійснено реєстрацію права власності на квартиру за іпотекодержателем, не є досудовою вимогою в розумінні статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», який набув чинності з 10.06.2017 року і не містить відомостей про прострочену заборгованість та вимогу про дострокове повернення кредиту у разі не усунення порушення умов кредитного договору, а також не містить попередження іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є процесуальним обов`язком позивача.

Копія повідомлення АТ «Укрсоцбанк» Б 18.03/30 від 21.03.2018 року до матеріалів справи позивачем не додана.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні 09.11.2021 року апеляційним судом витребувано копію реєстраційної справи по квартирі АДРЕСА_2 , яке фактично залишилося не виконаним у зв`язку з не оплатою ініціатором витребування послуг КП «БТІ» ОМР у розмірі 421 грн., про необхідність здійснення якої повідомлялося представнику позивача безпосередньо в судовому засіданні 25.01.2022 року, а в подальшому і також направленням відповідної кореспонденції в документарному вигляді та за допомогою електронної пошти.

При таких обставинах, немає підстав для висновку, що позивачем спростовані відомості, зазначені в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна і, таким чином, доведено обставини, на які позивач посилався в обґрунтування заявлених вимог, зокрема про порушення кредитором та іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, як споживача кредитних послуг шляхом надіслання вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором у передбачений законом строк, дострокове повернення споживчого кредиту у разі не усунення порушення (погашення простроченої та поточної заборгованості) і про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Крім того, серед документів, які стали підставою для прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення про реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» згідно з відомостями Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно зазначено: «поштове повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 23.10.2018 року, видавник: Укрпошта».

Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.

За пунктом 99 Правил рекомендовані поштові відправлення вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Напис про одержання поштового відправлення іпотекодавцем, в якому зазначене його прізвище та міститься підпис, є переконливим доказом отримання відправлення саме адресатом. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків.

Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 222/1402/16, від 27 вересня 2021 року у справі № 806/2046/18, від 06 жовтня 2022 року у справі № 824/44/22.

Копію поштового повідомлення Укрпошти від 23.10.2018 року позивачем до матеріалів справи не додано, належних заходів, спрямованих на витребування даного повідомлення, не здійснено, презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків щодо належного вручення повідомлення, не спростовано.

Даним обставинам, суд першої інстанції належної уваги не приділив і набув помилкового висновку про відсутність доказів того, що Банком фактично надсилалася позивачу, а позивачем отримувалася письмова вимога про усунення порушень договірних зобов`язань та звернення стягнення на предмет іпотеки.

При таких обставинах, немає підстав для висновку, що АТ «Укрсоцбанк» не надав усі необхідні документи, передбачені пунктом 61 Порядку, для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що позивач вимог про визнання іпотеки припиненою не заявляє, не спростовує невиконання ним умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який ним не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону № 898-IV.

Одним з обґрунтувань позову зазначено, що державний реєстратор зареєстрував право власності за іпотекодержателем протиправно, не врахувавши вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд першої інстанції з посиланням на позицію, викладену Верховним Судом 18.12.2019 року у постанові у справі № 718/2468/18, вважав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки він не зупиняє та не змінює дії решти нормативно-правових актів, у тому числі тих, які регулюють порядок проведення державної реєстрації, і не може бути правовою підставою для відмови у прийнятті заяви на проведення реєстраційної дії та відмови у державній реєстрації.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписанням іпотечного застереження сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Разом з цим Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» увів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без його згоди на відчуження.

У разі, якщо житловий будинок позивача, який є предметом іпотеки, підпадає під критерії, визначені у пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на нього не може бути примусово звернено стягнення, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на зазначений будинок за іпотекодержателем.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18.

Ураховуючи, що на час реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» діяли обмеження щодо примусового звернення стягнення на нерухоме житлове майно, яке виступає як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи за кредитом, наданим в іноземній валюті, державний реєстратор зобов`язаний був перевірити відповідність спірного будинку вимогам, визначеним у пункті 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно із зазначеним пунктом протягом дії цього Закону не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна, або; таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку.

Як вбачається з матеріалів справи і узгоджується з відомостями з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Іншого житла на праві власності за ОСОБА_1 не зареєстровано.

Дані обставини АТ «Альфа-Банк» не спростовані.

Оскільки, на спірні правовідносини поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діяв на час проведення реєстрації права власності на спірну квартиру у лютому 2019 року, державний реєстратор мав перевірити дані обставини і в залежності від результатів такої перевірки приймати рішення про проведення державної реєстрації.

Даних вимог закону державний реєстратор не дотримався і, як це вбачається з встановлених у справі обставин, прийняв рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що є самостійною та достатньою підставою для скасування рішення про таку реєстрацію.

Що стосується висновків суду першої інстанції щодо неналежно обраного позивачем способу захисту прав, зокрема про визнання незаконним рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В., колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні: гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Тобто відповідно до цієї норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення у справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з 16 січня 2020 року законодавство вже не містило такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а тому суд помилково зазначив про необхідність застосування позивачем способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2020 року у справі № 910/7648/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19.

Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» (правонаступник - АТ «Альфа-Банк») було правомірним та ефективним способом захисту права, з урахуванням змін, внесених до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і саме такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права позивача.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27.10.2021 року у справі № 545/1883/20.

Ураховуючи наведене, рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року не може залишатися в силі і підлягає скасуванню у повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Альфа-Банк», як правонаступника АТ «Укрсоцбанк», а саме в частині вимог про визнання незаконним рішення № 45436993 від 08.02.2019 року державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В. про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк». В решті вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності № 30209755 від 05.02.2019 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк» - відмовити з підстав, наведених у цій постанові.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Вимоги про визнання запису про державну реєстрацію права власності незаконним та його скасування ОСОБА_1 заявив до двох відповідачів - АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В., якого суд першої інстанції вважав належним співвідповідачем у справі.

Проте такий висновок суду є помилковим з огляду на таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Спір про визнання рішення державного реєстратора протиправним та скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до змісту та характеру відносин між сторонами, спір виник з приводу порушення ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», права власності ОСОБА_1 на квартиру, внаслідок здійснення державної реєстрації такого права за ПАТ «Укрсоцбанк», а тому належним відповідачем у справах за позовом про визнання рішення державного реєстратора незаконним та скасування запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має бути особа, право якої зареєстровано.

Отже, позовна вимога про визнання рішення протиправним та скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру не може бути звернена до державного реєстратора. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 823/235/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, а також у постанові від 01 квітня 2020 року в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).

Суд першої інстанції зазначених правових висновків не урахував, не звернув увагу, що позов заявлений до неналежного відповідача - державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С.В., що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову до такого відповідача.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в порядку апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог, то апеляційний суд змінює перерозподіл судових витрат.

Так, предметом заявленого у травні 2019 року позову були 2 позовні вимоги немайнового характеру. Судовий збір за кожну вимогу становив 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який станом на 01.01.2019 року був визначений у розмірі 1921 грн., тобто судовий збір за кожну вимогу немайнового характеру становив 768 грн. 40 коп. (1921*0,4), що разом при заявлені позову в кількості 2-х немайнових вимог складає 1 536 грн. 80 коп., які були сплачені позивачем. Крім того за подання заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 в розумінні Закону України «Про судовий збір були понесені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 384,2 грн. (1921*0,2) (т. 1 а. с. 1, 28).

Судом було задоволено 1 з 2-х заявлених немайнових вимог і при поданні апеляційних скарг кожна із сторін оскаржила рішення суду в тій частині, яка була ухвалена на користь протилежної сторони. Також судом було задоволено заяву про забезпечення позову і ухвала суду першої інстанції була в цій частині залишена без змін апеляційним судом.

За подання апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» підлягало сплаті 1 152 грн. 60 коп. (768,4*1,5), а фактично сплачено 1 261 грн. 20 коп.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 підлягало сплаті 1 152 грн. 60 коп. (768,4*1,5), а фактично сплачено 1 261 грн. 20 коп.

Слід зазначити, що при розподілі судових витрат суд керувався прожитковим мінімумом для працездатних осіб, який був встановлений на 01.01.2020 року - 2 102 грн., в той час, як позов подано у травні 2019 року, і такий розмір був встановлений у розмірі 1 921 грн.

Не дотримання даних вимог закону потягло сплату апелянтами судового збору за подання апеляційних скарг у збільшеному розмірі - 1 261 грн. 20 коп., замість 1 152 грн. 60 коп.

Оскільки апеляційні скарги було задоволено частково і внаслідок ухвалення нового судового рішення було задоволено одну з 2-х заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача слід стягнути 768 грн. 40 коп. за подання позову до суду та 384 грн, 20 коп. за задоволення заяви про забезпечення позову, а також за подання апеляційної скарги 1 152 грн. 60 коп., а всього, 2 305 грн. 20 коп.(768,40+384,20+ 1 152,60).

Слід зазначити, що апеляційна скарга відповідача також була задоволена частково і рішення суду у задоволеній частині - про скасування запису про державну реєстрацію - скасовано і у задоволенні цієї вимоги - відмовлено, внаслідок чого з позивача на користь відповідача підлягає компенсації судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 152 грн. 60 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене, з позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнути з урахуванням положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп. ( 2 305,20 - 1 152,60).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Акрабової Ольги Миколаївни - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 березня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати незаконним рішення № 45436993 від 08.02.2019 року державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти Сергія Васильовича про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

В решті позову - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 152 гривні 60 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 22.11.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін