Справа № 274/196/17 Провадження № 2/0274/829/22
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
15.06.22 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представником якої є ОСОБА_2 ,
дофізичної особи підприємця ОСОБА_3
проскасування наказу, зміну причини та дати звільнення, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди,
У січні 2017 р. ОСОБА_1 звернулась з позовом, в якому, з урахуванням останньої уточненої позовної заяви від 09.08.2019 р. (т. 1, а. с. 176 181), просить:
скасувати наказ фізичної особи підприємця ОСОБА_3 № 08-к від 12.10.2016 р. про її звільнення з 13.10.2016 р.;
змінити дату звільнення та формулювання причини звільнення, зазначивши в наказі про її звільнення за власним бажанням за статтею 38 Кодексу законів про працю України з дня видачі трудової книжки;
зобов`язати фізичну особу підприємця ОСОБА_3 внести запис у трудову книжку про звільнення її за власним бажанням, змінити дату звільнення, видати їй трудову книжку із відповідним записом;
стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на її користь заробітну плату за період з 03.10.2016 р. по 13.10.2016 р. у сумі 597,24 грн.;
стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 46 651,00 грн.;
стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду у сумі 2 000,00 грн.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.01.2017 р. у складі судді Шербака Д.С. відкрито провадження у цивільній справі (т. 1, а. с. 26).
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16.11.2017 р. у складі судді Замеги О.В. цивільну справу прийнято до провадження (т. 1, а. с. 100).
Ухвалою Суду від 24.02.2020 р. справу прийнято до провадження (т. 1, а. с. 222).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний наказ не відповідає вимогам законодавства про працю, оскільки не містить причин звільнення. У подальшому ОСОБА_1 написала заяву з проханням звільнити її за згодою сторін, яку фізична особа підприємець ОСОБА_3 прийняла, але не зареєструвала. В день звільнення ОСОБА_1 не було виплачено заробітну плату, на її заяву від 20.10.2016 р. фізична особа підприємець ОСОБА_3 надіслала листа з пропозицією з`явитись до 31.11.2016 р. для отримання заробітної плати, який вона отримала 02-03.11.2016 р ., однак не з`явилась з поважних причини. Трудову книжку ОСОБА_1 не отримала, пропозиції від фізичної особи підприємця ОСОБА_3 про отримання трудової книжки не надходили. Незаконні дії фізичної особи підприємця ОСОБА_3 завдали ОСОБА_1 моральної шкоди.
Фізична особа підприємець ОСОБА_3 у відзиві просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відзив обґрунтований тим, що ОСОБА_1 не подала доказів, які б свідчили про наявність підстав для задоволення позову, у позові наведена недостовірна інформація, ОСОБА_1 систематично допускала прогули, за що її і було звільнено, отримувати наказ про звільнення, заробітну плату ОСОБА_1 відмовилась, у тому числі після отримання відповідного повідомлення. Трудова книжка ОСОБА_1 весь час знаходилась в останньої та фізичній особі підприємцю ОСОБА_3 не надавалась. ОСОБА_1 звернулась до суду з пропуском строку, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України, оскільки про звільнення їй стало відомо 13.10.2016 р. (т. 1, а. с. 185).
Судом з`ясовано, що між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір від 01.09.2016 р., відповідно до умов якого другу прийнято на роботу до першої на посаду швачки, продавця-консультанта з встановленням посадового окладу у розмірі 1 460,00 грн., договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до його припинення (т. 1, а. с. 5).
Наказом № 08-к від 12.10.2016 р. по особовому складу фізичної особи підприємця ОСОБА_3 звільнено ОСОБА_1 з посади швачки з 13.10.2016 р., підстава: акт про відсутність на роботі (т. 1, а. с. 6).
Між тим, норми Кодексу законів про працю України, які визначають підстави припинення, розірвання трудового договору (статті 36, 38, 39, 40, та 41), не передбачають такої підстави як акт про відсутність на роботі, що вже вказує на незаконність наказу.
Крім того, з відзиву фізичної особи підприємця ОСОБА_3 вбачаться, що ОСОБА_1 було звільнено за прогули 11.10.2016 р. та 12.10.2016 р.
На підтвердження прогулу ОСОБА_1 11.10.2016 р. фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 надано акт від 11.10.2016 р. про відсутність на роботі (т. 1, а. с. 155), з якого випливає, що 11.10.2016 р. ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин з 13:00 до 18:00 впродовж робочого дня.
Будь-яки докази прогулу ОСОБА_1 12.10.2016 р., зокрема, акту від 12.10.2016 р. про відсутність на роботі, матеріали справи не містять.
На підставі наведеного Суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 було звільнено за прогул без поважних причин 11.10.2016 р., тобто згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, яким встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Разом з тим, акт від 11.10.2016 р. про відсутність на роботі лише свідчить про те, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 13:00 до 17:05 впродовж робочого дня, оскільки цей акт було складено о 17:05, тобто у ньому не могли наводитись відомості про обставини, які мали місце після 17:05.
Посилання в акті на відсутність на роботі без поважних причин є безпідставним, оскільки на момент складення акту, як з нього вбачається, ОСОБА_1 була відсутня, будь-які відомості, на підставі яких зроблено висновок про відсутність на роботі саме без поважних причин, в акті не вказані.
Фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 не було вжито будь-яких заходів для з`ясування підстав, з яких ОСОБА_1 11.10.2016 р. з 13:00 до 17:05 впродовж робочого дня була відсутня на робочому місці, а наступного ж дня, тобто 12.10.2016 р., було видано наказ № 08-к від 12.10.2016 р. по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 з 13.10.2016 р.
При цьому, як випливає зі змісту позовної заяви та відзиву, ОСОБА_1 12.10.2016 р. на робочому місці також була відсутня.
Надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці 11.06.2016 р. ОСОБА_1 було запропоновано 13.10.2016 р., що підтверджується актом від 13.10.2016 р. фіксації відмови від надання письмових пояснень (т. 1, а. с. 156), тобто після видачі наказу № 08-к від 12.10.2016 р. по особовому складу про звільнення ОСОБА_1 з 13.10.2016 р., а відтак у день звільнення ОСОБА_1 .
За таких обставин Суд вважає, що фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 не доведено, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 13:00 до 17:05 впродовж робочого дня без поважних причин.
Таким чином, наказ № 08-к від 12.10.2016 р. по особовому складу фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , яким звільнено ОСОБА_1 з посади швачки з 13.10.2016 р., є незаконним.
Однак, частинами першою та другою статті 233 Кодексу законів про працю України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Копію наказу про звільнення ОСОБА_1 отримала 04.11.2016 р., що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відпралвння, виплату поштового переказу (т. 1, а. с. 163), хоча у позовні заяві зазначає, що копію наказу вона отирмала 02.11.2016 р. або 03.11.2016 р.
З позовом до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 звернулась 20.01.2017 р., що підтверджується відміткою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області на позовній заяві про одержання позовної заяви (т. 1, а. с. 2), тобто у будь-якому випадку з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки.
ОСОБА_1 не зазначає, з яких підстав вона пропустила строк, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України, для звернення з позовною заявою з вимогою щодо оскарження наказу про звільнення, а матеріали справи не вказують на те, що цей строк було пропущено з поважних причин.
Згідно з абзацом другим пункту 4 постанови № 9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів" Пленуму Верховного Суду України якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.
Враховуючи викладене, Суд відмовляє у задоволенні позову в частині вимоги про скасування наказу фізичної особи підприємця ОСОБА_3 № 08-к від 12.10.2016 р. про звільнення ОСОБА_1 з 13.10.2016 р., з підстави пропуску без поважних причин установленого статтею 233 Кодексу законів про працю України строку звернення з цією вимогою.
Щодо позову в частині вимоги про зміну дати звільнення (з 13.10.2016 р.) на день видачі трудової книжки та формулювання причини звільнення у відповідності до статті 38 Кодексу законів про працю України, Суд зазначає наступне.
Стаття 38 Кодексу законів про працю України надає ОСОБА_1 право за власною ініціативою розірвати трудовий договір, укладений з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , яке реалізується шляхом звернення першої з відповідною заявою до другої.
Між тим, ОСОБА_1 не подано будь-яких доказів на підтвердження того, що вона зверталась до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 з заявою про звільнення з власної ініціативи.
Тобто підстави вважати, що ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України відсутні, а відтак позовна вимога про відповідну зміну формулювання причини звільнення задоволенню не підлягає.
Додатково Суд звертає увагу на те, що позовна вимога про зміну дати звільнення (з 13.10.2016 р.) на день видачі трудової книжки не ґрунтується на вимогах Кодексу законів про працю України, зі змісту статті 38 якого вбачається, що розірвання трудового договору з ініціативи працівника відбувається з певної дати, яка жодним чином не пов`язана з видачею трудової книжки.
Більше того, підставою для видачі трудової книжки є звільнення працівника, а не навпаки, що було передбачено частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на час спірних правовідносин: власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Матеріали справи вказують на те, що фактичні трудові відносини між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були розірвані (припинені) 13.10.2016 р., сторони не бажають їх поновлювати та/або продовжувати, що може вказувати, з урахування встановлених вище обставин щодо незаконного звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин, що трудовий договір припинився за угодою сторін (пункт 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України).
Однак ОСОБА_1 не зверталась з позовною вимогою про зміну формулювання причини звільнення на "Звільнена за угодою сторін, пункт 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України", а Суд при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 Цивільного процесуального кодексу України).
У зв`язку з відмовою у задоволені позову в частині вимоги про зміну формулювання причини звільнення Суд відмовляє і у задоволенні вимог про зобов`язання фізичної особи підприємця ОСОБА_3 внести запис у трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, змінити дату звільнення, видати ОСОБА_1 трудову книжку із відповідним записом.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання фізичної особи підприємця ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 трудову книжку, Суд зазначає наступне.
Ця вимога не є вимогою про вирішення трудового спору, а тому до неї не застосовуються правила щодо строків звернення до суду, установлені статтею 233 Кодексу законів про працю України.
Фізична особа підприємець ОСОБА_3 посилається на те, що трудова книжка ОСОБА_1 весь час знаходилась в останньої та їй не надавалась.
Суд критично оцінює це посилання, зважаючи на таке.
Частинами першою, другою та п`ятою статті 48 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачалось, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2, абзацами першим та другим пункту 3 постанови від 27.04.1993 р. № 301 "Про трудові книжки працівників" Кабінету Міністрів України встановлено, що при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Без трудової книжки приймаються на роботу тільки ті особи, які працевлаштовуються вперше. Трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.
З письмових пояснень від 06.09.2019 р. ОСОБА_4 та доданих до них документів випливає, що ОСОБА_4 працювала разом з ОСОБА_1 у фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 запитувала у фізичної особи підприємця ОСОБА_3 де, зокрема, її трудова книжка, та останню не отримала (а. с. 199 200, 204 206, 207).
Наведене у сукупності свідчить про те, що трудова книжка ОСОБА_1 знаходиться у фізичної особи підприємця ОСОБА_3 .
Частиною перошо статті 47 Кодексу законів про працю України у редакції, чинній на час спірних правовідносин, передбачалось, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного Суд вважає, що позовна вимога про зобов`язання фізичної особи підприємця ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 трудову книжку підлягає задоволенню.
Щодо решти позовних вимог.
Звернення з цими вимогами до суду відбулось у межах строків, установлених статтею 233 Кодексу законів про працю України.
З відзиву, акта від 13.10.2016 р. фіксації відмови від надання письмових пояснень, листа від 19.10.2016 р. фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , який було отримано ОСОБА_1 04.11.2016 р., що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (т. 1, а. с. 163), та платіжної відомості на видачу заробітної плати за жовтень 2016 р. (т. 1, а. с. 156, 159, 164), вбачається, що 13.10.2016 р. ОСОБА_1 на робочому місці спілкувалась з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 , проте остання їй заробітну плату за жовтень 2016 р. не виплатила, розмір невиплаченої заробітної плати становить 352,59 грн.
Будь-яких доказів того, що цей розмір є іншим, зокрема, 597,24 грн., як зазначено у позові, ОСОБА_1 не подала.
Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За таких обставин Суд частково задовольняє позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення на її користь з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 заробітної плати за період з 03.10.2016 р. по 13.10.2016 р. у розмірі 352,59 грн.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З листа від 19.10.2016 р. фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 159), який було отримано ОСОБА_1 04.11.2016 р., що підтверджується описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (а. с. т. 1, 163), та змісту позовної вбачається, що фізична особа підприємець ОСОБА_3 пропонувала ОСОБА_1 з`явитись для отримання заробвітної плати за жовтень 2016 р. до 30.11.2016 р., проте ОСОБА_1 не з`явилась.
Таким чином з 04.11.2016 р. по 30.11.2016 р. ОСОБА_1 могла отримати заробітну плату за жовтень 2016 р., проте не зробила цього, обставини, які б вказували на поважність неотримання заробітної плати, матеріали справи не містять.
Відтак Суд приходить до думки, що фізична особа підприємець ОСОБА_3 є винуватою у невиплаті ОСОБА_1 заробітної плати за жовтень 2016 р., починаючи з 13.10.2016 р. по 03.11.2016 р. включно, а відтак повинна виплатити середній заробіток за весь час затримки за цей час.
Розраховуючи розмір цього заробітку, Суд виходить з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок).
За змістом абзаців першого третього пункту 2 Порядку у редакції, чинній на час спірних правовідносин, у випадку, який розглядається, середньомісячна заробітна плата має обчислюватися, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Матеріали справи не містять доказів щодо виплат, які були здійснені фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 ОСОБА_1 , у вересні місяці 2016 р.
У зв`язку з цим Суд виходить з того, що такі виплати були здійснені у повному обсязі у розмірі, визначеному у трудовому договорі від 01.09.2016 р., тобто 1 460,00 грн.
Як вказувалося раніше, за жовтень 2016 р. (з 01.10.2016 р. по 13.10.2016 р.) ОСОБА_1 мала бути здійснена виплата у розмірі 352,59 грн.
За фактично відпрацьований час розмір виплат складає 1 812,59 грн., кількість робочих днів з 01.09.2016 р. по 13.10.2016 р. склала 31 день, з цього випливає, що середня заробітна плата ОСОБА_1 становила 58,47 грн. на день.
У періоді з 13.10.2016 р. по 03.11.2016 р. було 15 робочих днів, а тому середній заробіток ОСОБА_1 за цей час становив 877,05 грн., він підлягає стягненню на її користь з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , тобто позов у частині відповідної вимоги підлягає частковому задоволенню.
Частина перша статті 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У якості підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 посилається на те, що незаконні дії фізичної особи підприємця ОСОБА_3 призвело до позбавлення її заробітку та неможливості працевлаштуватись чи встати на облік у центрі зайнятості.
На думку Суду, очевидним є те, що незаконне звільнення працівника та невиплата йому заробітної плати призводить до виникнення у нього моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Беручи до уваги наведене, Суд приходить до висновку, що фізична особа підприємець ОСОБА_3 , незаконно звільнивши ОСОБА_1 та не виплативши їй у день звільнення заробітну плату, завдала той моральної шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, Суд враховує вимоги розумності і справедливості та вважає, що цей розмір становить 2 000,00 грн., а відтак позов у частині вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню.
Підсумовуючи вищенаведене, Суд зазначає, що позов підлягає частковому задоволенню.
На виконання пункту 2 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України Суд допускає рішення до негайного виконання в частині стягнення заборгованості з заробітної плати за один місяць, тобто у розмірі 352,59 грн.
На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 255,30 грн.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265, 430 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
2. Зобов`язати фізичну особу підприємця ОСОБА_3 видати ОСОБА_1 трудову книжку.
3. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість з заробітної плати за період з 03.10.2016 р. по 13.10.2016 р. у розмірі 352,59 грн.
4. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 877,05 грн.
5. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 2 000,00 грн.
6. У задоволенні іншої частини позову відмовити.
7. Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь на користь держави судовий збір у розмірі 255,30 грн.
8. Рішення в частині стягнення заборгованості з заробітної плати допустити до негайного виконання у розмірі заробітної плати за один місяць, тобто у розмірі 352,59 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В.Корбут