Справа № 626/1937/22
Провадження № 2/626/530/2022
РІШЕННЯ

Іменем України

12.12.2022 року м. Красноград Красноградський районний суд Харківської області

в складі: головуючого судді - Рибальченко І.Г.

за участю секретаря Скачко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахування індексу інфляції та 3% річних,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних в сумі 165920,21 грн.

В обгрунтування позову зазначає, що 16.04.2009 року вироком Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України, призначено покарання та стягнуто на користь позивачки в відшкодування матеріальних збитків - 4419,71 грн. та 45000 грн. моральної шкоди. В добровільному порядку ОСОБА_2 збитки не відшкодував, тому позивачка звернулася до Красноградського РВДВС, де 08.05.2018 року було відкрито виконавче провадженння №56347957. Довідкою №34259 від 26.09.2022 року Красноградського ВДВС у Красноградському районі підтведжується, що по виконавчому провадженню № 56347957 станом на 01.10.2022 року сума заборгованості становить - 49419,71 грн. Тобто вирок Красноградського районного суду від 16.03.2009 року ОСОБА_2 не виконується у період з 02.09.2010 року по 01.10.2022 року, тобто таке прострочення є триваючим і право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Скориставшись "Калькуляторром підрахунку заборгованості та штрафних санкцій", позивачка розрахувала суму заборгованості із врахуванням індексів інфляції за період з 02.09.2010 року по 01.10.2022 року без суми заборгованості- 149611,71 грн, а розмір боргу із врахуванням 3% річних за період з 01.01.2011 року по 01.01.2022 року становить 16308,50 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якійпозовні вимоги не визнав, просив врахувати строк позовної давності та відмовти в задоволенні позову.

У зв`язку з неявкою у судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії вироку Красноградського районного суду Харківської області від 16.04.2009 року по справі № 1-120/2009, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання : ОСОБА_2 - 8 років позбавлення волі, а ОСОБА_3 - 8 років 6 місяців позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди - 4419,71 грн. і у відшкодування моральної шкоди - 45000 грн.

Згідно з копією листа Красноградського районного відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) № 34259 від 26.09.2022 року та копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 56347957, винесеної державним виконавцем Неділько І.О. від 08.05.2018 року, на примусовому виконанні у Красноградському районному відділі ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) перебуває виконавчий лист Красноградського районного суду Харківської області від 15.02.2017 року № 1-120/09 про стягнення з ОСОБА_2 (солідарно) на користь ОСОБА_4 коштів у сумі 49419,71 грн.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 02.09.2010 року по 01.10.2022 року включно за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання перед позивачем, які виникли згідно із вироком суду, не виконав і суму боргу у повному обсязі або у будь-якій частині не повернув. Вказаний висновок суду підтверджується матеріалами справи, а саме копією постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 56347957, винесеної державним виконавцем Красноградського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 08.05.2018 р., з якої вбачається, що відповідач не виконує свого обов`язку по відшкодуванню спричиненої шкоди.

У даному разі, суд відмічає, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання останнім до суду не надано.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, вимога нарахування 3% річних на суму а також про нарахування інфляційних втрат є обґрунтованими.

Однак з нарахуваннями позивачки суд погодитись не може, з огляду на наступне.

У відповідності до частин 3 та 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи міститься заява відповідача, про застосування строку позовної давності, як підставу про відмову в позовних вимогах.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, - позовна давність - встановлюється тривалість у три роки.

Згідно із ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності чи право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або мала дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» від 17.12.2012 № 14, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Згідно до п. 4.1 цієї ж постанови Пленуму сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у відповідності до ст. 257 ЦК України, а також згідно з п.п. 3.4 та 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" від 17.12.2013 № 14 строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат і 3% річних становить три роки.

Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, оскільки даний позов заявлено 19.10.2022 і позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності за заявленими вимогами про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за період - до 18.10.2019 року, то в цій частині у позові слід відмовити в порядку частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, задоволенню підлягає індекс інфляції та 3% річних за період з 19.10.2019 року у розмірі 26228,94 грн. В задоволенні інфляційних витрат та 3% річних за період з 02.09.2010 року по 18.10.2019 року у розмірі 139691,27 грн. суд відмовляє з причин пропуску позовної давності .

Відповідно до положень статей 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищевикладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню про стягнення: інфляційні нарахування у розмірі 21776,94 грн. та 3% річних у розмірі 4452,00 грн.

У відповідності до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат , з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку встновленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 280-283, 289, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована в АДРЕСА_2 , інфляційнйі збиткив сумі 21776 (двадцять одну тисячі сімсот сімдесят шість) гривень 94 коп. та 3% річних 4452 (чотири тисячі п`ятдесят дві) гривні 00 коп., а всього 26228 (двадцять шість тисяч двісті двадцять вісім) гривень 94 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 коп. на рахунок отримувача UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя