Справа № 462/518/21 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/811/3279/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року у справі за позовом Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в цілому є власністю територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Залізничного райвиконкому м. Львова № 109 від 10.03.1987 та перебуває на балансі Львівського комунального підприємства «Левандівка». Працівниками Львівського комунального підприємства «Левандівка» було проведено обстеження житлового будинку на АДРЕСА_1 та встановлено, що нежитлові приміщення під індеком «9-1 та 9-2» площею 25,9 м2, які знаходяться у підвалі вказаного будинку, використовуються ОСОБА_1 - мешканкою квартири АДРЕСА_2 для господарських потреб. ЛКП «Граніт» (в подальшому ЛКП «Левандівка») неодноразово звертались до ОСОБА_1 з усними і письмовими вимогами щодо звільнення самовільно зайнятих нежитлових приміщень, однак остання відмовляється добровільно їх звільнити, на попередження не реагує.

Незаконне займання відповідачкою зазначеного нежитлового приміщення, яке знаходиться у власності територіальної громади міста Львова, порушує вимоги статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та перешкоджає ефективному використанню та розпорядженню вищезазначеним об`єктом комунальної власності в інтересах територіальної громади міста Львова, тобто Львівська міська рада в особі уповноваженого нею виконавчого органу - Управління комунальної власності позбавлена передбаченого ст. ст. 13, 41, 141 Конституції України, ст. 319 Цивільного кодексу України права самостійно на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй на праві власності майном, просить позов задоволити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняті нежитлові приміщення під індексом «9-1 та 9-2» загальною площею 25,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що Залізнична районна адміністрація неодноразово її повідомляла, що розгляд її звернення переноситься, оскільки Позивач не надавав висновок щодо погодження розширення квартири шляхом приєднання підвальних приміщень. Позивач лише в 2021 році подає позов до суду, хоча тривалий час не вирішував її звернення та жодних заперечень не висловлював щодо висновку міжвідомчої комісії /протокол №2 від 22.01.2008 про об`єднання квартир за рахунок приєднання суміжних приміщень під індексом 9-1 та 9-2. Вказує на те, що суд зобов`язує звільнити займані нею приміщення, мотивуючи, що такі на праві власності належать Позивачу, хоча у позивача право власності зареєстроване на будинок ,який є комунальною власністю і реєстрація права власності на спірні приміщення, як випливає з рішення, відсутня. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.

Як встановлено матеріалами справи, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіального громади м. Львова та знаходиться на балансі ЛКП «Левандівка», що підтверджується рішення Залізничного райвиконкому м. Львова № 109 від 10.03.1987 (а.с. 4 зворот).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується факт належності на праві комунальної власності Львівській міській раді приміщення за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Матеріалами справи підтверджено, що Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату та її виконавчих органів», завданням якого є здійснення повноважень орендодавця комунального майна, здійснення повноважень органу приватизації комунального майна, здійснення повноважень щодо формування та внесення змін до переліків майна комунальної власності (нежитлових приміщень, будівель) на підставі інформації, наданої балансоутримувачем комунального майна.

Актом обстеження від 22.12.2020, здійсненого балансоутримувачем ЛКП «Левандівка», встановлено, що нежитлові приміщення під індексом «9-1 та 9-2», площею 25,9 м2, які знаходяться у підвалі будинку по АДРЕСА_1 використовуються ОСОБА_1 самовільно, без дозвільних документів (а.с.6).

Встановлено, що ЛКП «Левандівка» було скеровано на адресу відповідача попередження від 18.05.2020 та 24.10.2020, про надання дозвільних документів на використання нежитлового приміщення під індексом «9-1 та 9-2» площею 25,9 м2 по АДРЕСА_1 (а.с.7- 8).

Також, у матеріалах справи наявна копія поверхового плану квартири по АДРЕСА_1 з якої вбачається, що нежитлові приміщення під індексом «9-1 та 9-2» площею 25,9 м2 самовільно зайняті відповідачкою без дозвільних документів (а.с.9).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка без дозвільних документів зайняла нежитлові приміщення під індексом «9-1 та 9-2» площею 25,9 м2, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий

Судді