Ухвала

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 489/1777/17

провадження № 61-9259св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року у складі судді Тихонової Н. С. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення.

Позовну заяву мотивовано тим, що 28 грудня 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній відчужив їй квартиру АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві приватної власності.

У подальшому вона дізналася, що у вказаній квартирі проживають та зареєстровані члени сім`ї колишнього власника, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Зазначені особи не є членами її сім`ї, чинять їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належною їй квартирою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном шляхом їх виселення.

У червні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Уточнений зустрічний позов мотивовано тим, що вона з 19 липня 1979 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а її колишній чоловік ОСОБА_2 набув на неї право власності 07 липня 1992 року, тобто під час перебування із нею у зареєстрованому шлюбі, з 20 серпня 1983 року до 30 червня 2005 року.

Таким чином, вказана квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а тому укладений 28 грудня 2016 року її колишнім чоловіком з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу квартири порушує її право власності на неї, принаймні на 1/2 частку.

Ураховуючи викладене, відповідно до вимог статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_5 просила суд:

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 ;

- визнати договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , недійсним;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння.

Протокольною ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2017 року позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження із зустрічним позовом ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення задоволено.

Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано 3/5 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А. А., та зареєстрований в реєстрі за № 369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в частині купівлі-продажу 3/10 часток квартири.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 3/10 частки квартири АДРЕСА_1 та передано їх у володіння ОСОБА_5 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності на 60 % площі спірної квартири набуто ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 унаслідок сплати 60 % пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за рахунок коштів подружжя, а іншої частини - матір`ю ОСОБА_2 ОСОБА_6 .

Отже, 1/3 частка квартири належить ОСОБА_5 як частка у праві спільної сумісної власності подружжя та відчужена ОСОБА_2 ОСОБА_1 без відповідних правових підстав, а тому оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року в цій частині є недійсним.

Оскільки вказана частка спірної квартири вибула із володіння ОСОБА_5 поза її волею, то вона підлягає витребуванню від ОСОБА_1 як добросовісного набувача, так як остання не знала про права третіх осіб на квартиру, яку придбала.

За таких обставин відсутні підстави для виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_5 є співвласником спірної квартири, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як її діти є членами її сім`ї і мають право користування житловим приміщенням квартири.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 .

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні майном ОСОБА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_5 не довела, що спірну квартиру набуто колишнім подружжям за спільні кошти, оскільки членом житлово-будівельного кооперативу була мати ОСОБА_2 . ОСОБА_6 , яка сплачувала пай за квартиру та після його сплати згідно з пунктом 31 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу від 30 квітня 1985 року передала квартиру своєму синові ОСОБА_2 , який у 1992 році оформив право приватної власності на неї. ОСОБА_6 не могла передати пай, не оплативши повну вартість квартири.

Таким чином, спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Отже, ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , підлягають виселенню з квартири, оскільки вони не є членами сім`ї нового власника ОСОБА_1 , перешкоджають останній у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй майном.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року колегією суддів у складі: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-9093св19).

Суд касаційної інстанції постановив, що суд апеляційної інстанції, роблячи висновки про те, що ОСОБА_5 не надала до суду доказів того, що спірну квартиру набуто колишнім подружжям за спільні кошти, не звернув уваги на те, що у матеріалах справи міститься лише доказ того, що ОСОБА_6 оплатила 40 % вартості квартири (1 560,00 крб) та згідно з квитанцією від 28 серпня 1971 року доплатила 280,00 крб, а у подальшому такі документи (довідки) видавалися ОСОБА_2 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Отже, висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_6 оплатила повну суму пайових внесків до житлово-будівельного кооперативу «Гігант» за спірну квартиру, не відповідає доказам, наявним у матеріалах справи, і ґрунтується на припущеннях, що заборонено частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Також апеляційний суд, ухвалюючи рішення про виселення відповідачів, не врахував вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи, оскільки виходив лише з одного факту, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, а оскільки відповідачі не є членами її сім`ї й мали похідне право на проживання від прав колишнього власника, то автоматично підлягають виселенню.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , укладаючи 28 грудня 2016 року оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, знала, що у ній зареєстровані та проживають відповідачі, а тому могла усвідомлювати існування такого обтяження спірного нерухомого майна.

Крім того, суд апеляційної інстанції взагалі не надав правової оцінки тому, що відповідачі проживають у спірній квартирі доволі тривалий період (колишня дружина ОСОБА_5 - з 19 липня 1979 року (за даними паспорта та довідки об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гігант» від 17 грудня 2016 року - з 08 травня 1984 року, а їхні діти ОСОБА_4 - з 20 травня 2002 року, ОСОБА_5 - з 24 квітня 2012 року).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року в частинах визнання частки квартири спільною власністю подружжя, визнання права власності на частку квартири, визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна змінено.

Визнано 58/100 часток квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Міхняєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 369, укладений 28 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в частині продажу її 29/100 часток.

Витребувано з володіння ОСОБА_1 29/100 часток квартири АДРЕСА_1 та передано їх у володіння ОСОБА_5 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що висновок суду першої інстанції щодо визначення статусу частки спірної квартири як спільного майна подружжя є правильним, оскільки, спростовуючи цей факт, ОСОБА_2 надав докази лише стосовно 42/100 часток квартири, вартість яких сплачено не ним, а щодо походження коштів, сплачених на погашення інших 58/100 часток вартості спірної квартири, будь-яких доказів на спростування презумпції виникнення права спільної власності на цю частину спірної квартири до суду не надав.

Враховуючи наведене, оскаржуване рішення районного суду в частині визнання квартири спільною власністю подружжя та визнання права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру підлягає зміні в частині визначення часток. Так, спільною власністю підлягає визнанню 58/100 часток спірної квартири, а за ОСОБА_5 відповідно слід визнати право власності на 29/100 (58/100 : 2) часток цієї квартири.

Враховуючи, що відчужуючи спірну квартиру за договором купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2016 року, ОСОБА_2 не був її власником в цілому, тому він і не мав будь-яких повноважень щодо відчуження тієї її частки, яка належала ОСОБА_5 . Отже, рішення суду першої інстанції в частині зазначення частки спірної квартири, щодо якої визнано оспорюваний договір недійсним, підлягає зміні з 3/10 на 29/100 часток.

Також є обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень статті 391 ЦК України, якими встановлено право власника на захист права власності шляхом пред`явлення вимоги щодо усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, та задоволення позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_5 і їхніх з ОСОБА_2 дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_5 є співвласником визначеної частки спірної квартири, а тому також має відповідні права співвласника, а діти наділені відповідними правами як члени її сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

Підставами касаційного оскарження рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2020 року у справі № 703/3090/17 (провадження № 61-12473св19).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що подружжя ОСОБА_7 не вносило грошових коштів в рахунок паїв за спірну квартиру. Також судами під час розгляду справи не було встановлено джерело доходів подружжя ОСОБА_7 , їх спроможність взагалі вносити будь-які кошти за спірну квартиру.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано вимоги статті 146 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), статті 15 Закону України «Про власність» та статей 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) до спірних правовідносин.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи не надходили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року залишено без руху для усунення недоліків.

У липні 2020 року заявник у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунула.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року, зупинено дію постанови Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року до закінчення касаційного провадження і витребувано із Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу № 489/1777/17.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 серпня 2022 року заяви суддів Луспеника Д. Д., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. про самовідвід у цій справі задоволено.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 серпня 2022 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В. Судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Погрібний С. О., Ступак О. В., Усик Г. І.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі, керуючись таким.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року справу № 362/2770/19 (провадження № 61-285св21) за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування їх державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У згаданій ухвалі колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, щопри застосуванні статті 388 ЦК України у подібних правовідносинах витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі, а тому вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та у постанові від 16 серпня 2017 року у справі № 2608/12111/12 (провадження № 6-54цс17), оскільки Велика Палата Верховного Суду ще чітко не висловлювала правову позицію з цього питання та не надавала правовий аналіз можливості такого способу захисту порушеного права за відсутності виділення належної позивачу частки у майні без виділення цієї частки в натурі.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2022 року справу № 362/2770/19 (провадження № 14-21цс22) прийнято та призначено до розгляду.

Правовідносини, спір з приводу яких вирішується у справі № 489/1777/17 (провадження № 61-9259св20), є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 362/2770/19 (провадження № 14-21цс22).

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України визначено, що суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК Україниу випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі).

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі № 489/1777/17 (провадження № 61-9259св20) до закінчення перегляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2770/19 (провадження № 14-21цс22).

Керуючись статтями 252, 253, 260, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 489/1777/17 (провадження № 61-9259св20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 грудня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2770/19 (провадження № 14-21цс22) за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Єлизавета Володимирівна, про визнання недійсними договорів дарування, скасування їх державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на постанову Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. В. Черняк

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик