Справа №524/516/22
Провадження №2/524/1891/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді Андрієць Д.Д., за участі секретаря Булаєнко С.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, ухвалив таке рішення.

1. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з вересня 2011 він володіє транспортним засобом Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 . Співвласниками автомобіля є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Даний транспортний засіб він придбав у ОСОБА_3 , який в подальшому зобов`язався переоформити його згідно вимог чинного законодавства. На підтвердження вказаного факту ОСОБА_3 було надано довіреність на його ім`я. Позивачу було відмовлено у проведенні перереєстрації транспортного засобу через відсутність згоди другого співвласника. Вважає, що він є добросовісним набувачем, оскільки відкрито користувався автомобілем з 2011 року, здійснював його ремонт, а тому має право на визнання права власності за набувальною давністю.

2. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

Відповідач, ОСОБА_4 , надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову. Судові витрати просив покласти на позивача.

Відповідач, ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

3. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТІХ ОСІБ

Регіональний сервісний центр МВС в Полтавській області в своїх письмових поясненнях просив відмовити у задоволенні позову. Вважає, що позивачем не було доведено безтитульність володіння транспортним засобом. Звертав увагу, що зазначені в позові обставини свідчать про те, що позивач фактично володів транспортним засобом, маючи документи, які підтверджують право власності іншої особи та довіреність на право розпорядження цим майном.

4. ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ, ІНШІ ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

08 червня 2022 року закрито підготовче провадження.

5. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є співвласниками транспортного засобу Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 . Частки співвласників становлять по 1/2. Вказані обставини підтверджуються обліковою карткою приватного ТЗ, копією свідоцтва реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

23.09.2011 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_5 співвласником транспортного засобу ОСОБА_3 було оформлено довіреність на представництво інтересів з питань користування та розпорядженням Ѕ часткою автомобіля Volkswagen LT 35, д.н.з. НОМЕР_1 . Довіреність була видана строком на десять років і була дійсна до 23.09.2021.

6. НОРМИ ПРАВА

Відповідно до ч.1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України(далі ЦК України) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.1,5,6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України(далі ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування(ст. 78 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із ст. 80, ч.1-3 ст. 89 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

7. ОЦІНКА СУДУ

В постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17(провадження № 12-291гс18), п. 43, 49-54 Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.»

Тлумачення статті 344 ЦК України свідчить, що для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідні такі умови: річ, що опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 квітня 2022 року по справі № 740/3305/20(провадження № 61-5786св21).

Аналізуючи наведені позивачем в позовній заяві доводи на предмет відповідності критеріям добросовісності, відкритості та давності, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Так, суд погоджується із доводами позивача щодо тривалого та відкритого володіння майном, зокрема про це свідчать копії полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за період з 2012 по 2014, та 2018-2019; копії постанов у справах про адміністративні правопорушення з 2016.

Разом із тим, суд не може погодитись із доводами позивача щодо добросовісності заволодіння майном та тривалості володіння майном.

Володіння без правової підстави це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Так суд відзначає, що заволодіння транспортним засобом відбулось на відповідній правовій підставі, зокрема співвласником рухомого майна було складено довіреність на право розпорядження майном.

Крім того, суд зважає на те, що строк дії довіреності сплив 23.09.2021, тобто на думку суду, давність володіння транспортним засобом має бути обрахована саме з цієї дати.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позивачем не було доведено наявність всіх трьох складових для визнання права власності за набувальною давністю.

З цих підстав, суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.07.2022

Суддя Діна АНДРІЄЦЬ