ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 грудня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3625/22

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1010/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Публічне акціонерне товариство «Чернігівський молокозавод»

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (суддя Карапута Л.В.), ухвалене 16.08.2022 у м. Чернігові,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що згідно з наказом відповідача від 17.12.2021 № 185-К її звільнено за згодою сторін за ч. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення 20.12.2021 позивачці не була виплачена заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку, тому, оскільки, відповідач порушив вимоги трудового законодавства, він, відповідно до ст. 117 КЗпП України повинен виплатити середній заробіток за затримку виплати та моральну шкоду. Просила стягнути з ПАТ «Чернігівський молокозавод» 78 646,03 грн, з яких: 16 350,00 грн - заробітна плата, 59 296,02 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, 3 000,00 грн - моральна шкода. Також просила стягнути з відповідача 4 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 350,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 13 110,68 грн (з урахуванням утриманих податків і зборів); моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн; 456,50 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, суд першої інстанції виходив з того, що фактичний повний розрахунок з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з позивачкою в день звільнення проведений не був, заявлений до стягнення розмір відповідачем не заперечувався, то такі вимоги підлягають задоволенню в повному об`ємі. Керуючись положеннями Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства у разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток підлягає стягнення за період з 21.12.2021 по 23.02.2022. Зменшуючи розмір моральної шкоди до 1 000,00 грн суд виходив з того, що такий розмір є достатньою компенсацією заподіяних позивачці моральних страждань, завданих невиплатою заробітної плати. Суд не знайшов підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката, оскільки, позивачка не надала доказів на підтвердження понесення цих витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що зменшення розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з посиланням судом на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є незаконним, оскільки, цей Закон набув чинності 25.03.2022, а отже, не має зворотної дії, крім того, позивачка була звільнена 20.12.2021 до початку війни. Вказане свідчить, що підприємство мало можливість виплатити їй заробітну плату. Зменшення судом розміру моральної шкоди не відповідає принципам розумності та справедливості. За позицією позивачки, судом не вірно проведено розподіл судових витрат, зокрема, судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1, 4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення основної суми заборгованості по заробітній платі та відмови у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі в частині вимог про стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та розподілу судових витрат (судового збору).

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції частково відповідає , виходячи з наступного.

По справі встановлено, що 01.12.2017 ОСОБА_1 прийнята на роботу бухгалтером на ПАТ «Чернігівський молокозавод» на підставі наказу від 185-к від 29.11.2017 (а. с. 6).

Наказом від 17.12.2021 № 185-К ОСОБА_1 звільнено з посади з 20.12.2021 за згодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 6, 13).

Станом на день звільнення повний фактичний розрахунок з позивачкою проведений не був, розмір заборгованості невиплаченої заробітної плати склав 16 350,00 грн. Вказані обставини відповідачем не заперечувались.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, покладений на працедавця, а не на працівника.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (стаття 117 КЗпП України).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Відповідно до ч. 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому йому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Верховний Суд звертає увагу на те, що середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20.07.2022 у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

З огляду на зазначене вище та враховуючи, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що наразі відповідач не провів належні ОСОБА_1 виплати і дане правопорушення триває досі, слід вважати, що позивачка звернулась до суду за захистом своїх порушених прав у строк, встановлений законом.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Постанови).

Так, відповідачем не було надано доказів на спростування проведеного ОСОБА_1 розрахунку, за яким, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2021 по 07.07.2022 складає 59 296,03 грн.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивноунеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач лише заперечував проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними, останній не надав суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні ОСОБА_1 сталися внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати.

Згідно з правилами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки ПАТ «Чернігівський молокозавод» не довів, що порушення сталися внаслідок непереборної сили, то, відповідно, він, як роботодавець, не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині, суд, виходячи з положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», вирішив, що з відповідача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13 110,68 грн, тобто, за 44 робочих дня за період з 21.12.2021 по 23.02.2022 (до дня введення в Україні воєнного стану).

Аналізуючи обставини справи, наявні в матеріалах справи докази та норми права, які підлягають до застосування, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність застосування до спірних відносин щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку норми ст. 116, ст.117 КЗпП України без врахування положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Так, згідно з розрахунком ОСОБА_1 її середньоденний заробіток становить 297,97 грн. Відповідачем правильність такого розрахунку не спростовано. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачкою проведено за 199 днів і визначено в розмірі 59 296,03 грн (297,97 х 199).

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку обсяг відповідальності відповідача, визначений позивачкою, не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням.

З огляду на неспівмірність суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, та обставин справи апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат в сумі 13 110,68 грн.

Тобто, апеляційний суд погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку, вказана сума буде відповідати принципам та вимогам розумності, справедливості та співмірності із допущеним правопорушенням, проте, не погоджується з мотивами, з яких він виходив, зменшуючи цей розмір.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині незгоди з рішенням щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до уваги апеляційним судом не беруться з огляду на вищевикладене.

Рішення суду в частині вирішення вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам закону та обставинам даної справи.

Так, згідно з ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження ділової репутації та інше. Також суд повинен виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, зменшуючи заявлений позивачкою розмір моральної шкоди до 1 000,00 грн, суд першої інстанції врахував глибину, тривалість заподіяних душевних страждань останньої, їх характер та обсяг, та дотримався принципів розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги в зазначеній частині правильності висновків суду не спростовують.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд невірно провів розподіл судових витрат, є помилковими з огляду на наступне.

Позивачка заявляла три вимоги майнового характеру: 1) про стягнення заборгованості по заробітній платі; 2) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 3) відшкодування моральної шкоди.

За вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі вона, як позивач, відповідно до п. 1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору.

За вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди вона сплатила судовий збір в розмірі 1 984,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У пункті 35 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь 62 296,03 (59 296,03 (середній заробіток) + 3 000,00 (моральна шкода)) грн., суд задовольнив ці позовні вимоги на суму - 14 110,68 грн, що складає 23 %. Таким чином, сума судового збору, яка підлягає поверненню позивачці за рахунок відповідача складає 456,50 грн (23 % від сплаченої нею суми 1 984,80 грн).

Позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволена в повному обсязі, тому, враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за цю вимогу, судовий збір в розмірі 992,40 грн підлягає стягненню з ПАТ «Чернігівський молокозавод» на користь держави.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції провів розподіл судових витрат (судового збору) відповідно до норм чинного процесуального законодавства.

Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , проте вважає, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Чернігівський молокозавод» про стягнення середнього заробітку підлягає зміні в його мотивувальній частині. Рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Чернігівський молокозавод» про відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат, відповідно до статті 375 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, п. п. 1, 4, ч. 1, ч. 4 ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 серпня 2022 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Чернігівський молокозавод» про відшкодування моральної шкоди та розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: