ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року м.Суми

Справа №591/8151/20

Номер провадження 22-ц/816/527/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2021 року, в складі судді Клименко А.Я., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 23 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 11 серпня 2021 року позовну заяву Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради до ОСОБА_1 , 3-ї особи: КНП СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав, залишено без розгляду.

Додатковим рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по справі № 591/8151/20 задоволено частково.

Стягнуто з Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 3000 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення в частині відмови у відшкодуванні судових витрат в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги відповідно до наведеного в заяві розміру 23916 грн.

Вказує, що суд не може з власної ініціативи та на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката, який підлягає відшкодуванню, оскільки зменшення цих витрат можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони про зменшення витрат на послуги адвоката та обгрунтування і доведення неспівмірності таких витрат. Від Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради таке клопотання не надходило, тому зменшення витрат до 3000 грн за ініціативою суду є порушенням вимог ст. 137 ЦПК України.

Доводить необґрунтованість рішення суду і в частині відмови в компенсації за відрив від звичайних занять, оскільки діюче цивільно-процесуальне законодавство не вимагає надання доказів, від яких саме занять мав місце відрив, встановленню підлягає лише факт відсутності чи наявності працевлаштування особи. Судом відсутності працевлаштування відповідача не встановлено.

Не погоджується із стягненням судових витрат з позивача Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, вважає, що відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України ці витрати підлягають компенсації за рахунок держави.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала скаргу, представника Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради - Максименко О.А., яка заперечувала проти скарги, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи заяву відповідача ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат, суд першої інстанції мотивував таке своє рішення тим, що підстави для компенсації за відрив від звичайних занять відсутні, а витрати на професійну правничу допомогу, виходячи із співмірності їх розміру та складності справи, обсягу виконаних робіт, підлягають частковому відшкодуванню у порядку ст. 141 ЦПК України.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України (в редакції від 15 грудня 2017 року), суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

У той же час, питання розподілу судових витрат при залишенні позову без розгляду регулюється ч. 5 ст. 142 ЦПК України, за якою у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

У п. 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

Згідно з ч. 6 ст. 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Частиною 9 ст. 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Правовий аналіз вказаних положень свідчить, що звертаючись до суду із заявою про компенсацію судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17.

Так, у зв`язку з пред`явленням Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради позову, відповідач ОСОБА_1 понесла витрати з надання професійної правничої допомоги.

Однак через повторну неявку належним чином повідомленого позивача у судове засідання, яким не надано доказів поважності причин неявки в судове засідання, розгляд справи по суті не відбувся, позовну заяву було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Звертаючись до суду із заявою про компенсацію судових витрат, відповідач посилалася на підстави розподілу судових витрат, передбачені ч. 5 ст. 142 ЦПК України при залишенні позову без розгляду. Тобто клопотання про розподіл судових витрат при залишенні позову без розгляду мотивоване необґрунтованістю дій позивача у цій справі, що у такому випадку визначено як обов`язкова підстава для компенсації відповідачу здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За таких обставин, суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, на зазначене уваги не звернув, не з`ясував обставини справи та не застосував норму процесуального права, яка підлягала застосуванню.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвоката.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, п. 1 ч. 3 ст. 133 та ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що правнича допомога відповідачу ОСОБА_1 по справі № 591/8151/20 надавалась адвокатом Бровком Р.М. на підставі укладеного Договору № 01/15-02-21 про надання правової (правничої) допомоги від 15 лютого 2021 року та ордеру від 05 січня 2022 року (т. 2, а.с. 14-18, 170-173).

У акті приймання-передачі виконаних робіт/надання послуг від 20 серпня 2021 року за Договором № 01/15-02-21, наведено перелік та вартість послуг, наданих адвокатом, всього на загальну вартість 15000 гривень (т. 2, а.с. 21).

Вказана сума перерахована адвокату Бровку Р.М. згідно із квитанціями до прибуткового касового ордера № 03/04-03-21 від 04 березня 2021 року на суму 4000 грн, № 02/26-02-21 від 26 лютого 2021 року на суму 5000 грн, № 01/21-09-20 від 15 лютого 2021 року на суму 6000 грн (т. 2, а.с. 28, 29, 30).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначаючи до стягнення в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у справі у зменшеній сумі - 3000 грн, а не 15000 грн, як було заявлено представником позивача, суд першої інстанції правильно виходив з того, що заявлений розмір судових витрат є неспівмірним, не відповідає складності справи, по якій відбулося тільки підготовче судове засідання, а по суті справа не розглядалася.

Так, врахувавши сукупність обставин цієї конкретної справи, а саме: категорію справи, яка не представляє складності, обсяги виконаної адвокатом роботи, види наданих адвокатом послуг, затрачений час на надання таких послуг, те, що справа по суті не розглядалася у зв`язку із залишення позову без розгляду, виходячи з принципів пропорційності, співмірності, розумності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн, який буде достатнім, співмірним і справедливим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на правову допомогу адвоката не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, тому обґрунтовано зменшений судом до 3000 грн.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду і в частині відмови від компенсації за відрив від звичайних занять за недоведеністю.

Крім того, залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення по суті спору, у той час як ч. 2 ст. 138 ЦПК України передбачено сплату компенсації за відрив від звичних занять стороні, на користь якої ухвалено судове рішення іншою стороною.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на помилкове визначення судом до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу з позивача - Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, яке звільнене від сплати судового збору за подачу позову, та доводи про необхідність проведення такої компенсації за рахунок держави у порядку ч. 7 ст. 141 ЦПК України.

Так відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради звільнене від сплати судового збору за подання позову про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав на підставі п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», однак законом не визначені підстави для звільнення такого позивача від інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, передбачених ст. 133 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає зміні в частині мотивів часткового задоволення заяви про компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити додаткове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 13 грудня 2021 року про часткове задоволення заяви про відшкодування судових витрат, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. Ю. Кононенко

Судді: В. І. Криворотенко

О. І. Собина