КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року місто Київ.

Справа 759/225/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9975/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О. В.,

суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

за участю секретаря судового засідання Ковальової В. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ЛІМІТЕД"» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року (у складі судді Коваля О.А.)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ЛІМІТЕД» про визнання протиправним наказу, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Еверест Лімітед» про скасування наказу ТОВ «Еверест Лімітед» №83-К від 06.11.2019, поновлення позивача на посаді керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання ТВ «Еверест Лімітед» та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем ЗС України та перебуває на військовій службі за контрактом. Перед вступом на військову службу позивач працював у ТОВ «Еверест Лімітед» на посаді керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання. 25.10.2019 позивач засобами електронної пошти надіслав відповідачу повідомлення про прибуття до військової частини, а попередньо позивачем у відділ кадрів були надані підтверджуючі документи. 26.11.2019 відповідач отримав оригінал довідки про проходження служби, витяг з наказу, пояснення позивача та припис про необхідність прибуття до військової частини. 23.01.2020 позивач надіслав відповідачу ще один лист із копіями підтверджуючих документів про проходження військової служби. 05.12.2019 позивача було увільнено від роботи наказом №88-К у зв`язку з укладенням контракту на 5 років. З моменту увільнення позивач не отримав жодної виплати середнього заробітку. Відповідач листом №1 від 08.01.2020 повідомив позивача про те, що останньому необхідно надати оригінал довідки про проходження військової служби. Наказом відповідача від 21.06.2021 скасовано наказ №88-К від 05.12.2019 про увільнення. Наказ від 21.06.2021 прийнятий на підставі акту від 21.06.2021 за результатами службового розслідування. Про звільнення позивача згідно наказу №83-К від 06.11.2019 останній дізнався 06.12.2021 із відзиву на позов всправі №759/23929/21.

На підставі ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 13.01.2022 позов залишено без руху.

На виконання вимог ухвали від 13.01.2022 позивач скерував до суду позовну заяву в новій редакції, згідно якої просить про скасування наказу ТОВ «Еверест Лімітед» №83-К від 06.11.2019, поновлення позивача на посаді керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання ТВ «Еверест Лімітед» та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 160 945,20 грн. Щодо розрахунку середнього заробітку позивач зазначає, що у вересні 2019 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 14 009,00 грн., а у жовтні 2019 року - 14 010,00 грн. За вересень і жовтень 2019 року позивачем відпрацьовано 43 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 651,60 грн. (14 009,00 грн. + 14 010,00 грн.) : 43).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року суд ухвалив: Позовні вимоги задовольнити.

Наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Лімітед» від 06.11.2019 року № 83-К про припинення дії трудового договору, яким ОСОБА_1 звільнено з посади керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання за прогул без поважних причин скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Лімітед» з 06.11.2019 року. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Лімітед» (03170, м. Київ, вул. Перемоги, 9-а, ) на користь ОСОБА_1 , 1971 року народження (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2019 року по 22.06.2022 року у розмірі 426 798 (чотириста двацять шість тисяч сімсот дев`яносто вісім грн. 20 коп. без утримання податку і інших обов'язкових платежів та судовий збір у розмірі 4267 (чотири тисячі двісті шістдесят сім) грн.97 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еверест Лімітед» (03170, м. Київ, вул. Перемоги, 9-а, ) на користь Держави судови збір у розмірі 1984(одна тисяча дев`ятсот вісімдесят чотири) грн. 80 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, в скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так в скарзі містяться доводи, що суд прийняв від позивача не належні докази, щодо повідомлення відповідача про проходження військової служби та укладення контракту. Так, як позивач не повідомив відповідача про причини своєї неявки на роботу 24 жовтня 2019 року, а висновок суду про те, що позивач повідомив відповідача про перебування на військовій службі 25.10.2019 року зроблено на підставі доказів, які є неналежними, звільнення позивача відповідало вимогам закону. Суд не встановив, коли був укладений контракт, а відповідно дійшов помилкового висновку, що позивач був відсутній на роботі з поважних причин, та визнав звільнення позивача незаконним. Позивач не довів, що він був призваний на військову службу так як останній не надав військового квитка офіцера. Також суд не врахував, що позивач ухилявся від отримання наказу про звільнення та трудової книжки.

Позивач надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення. У відзиві посилався на те, що надав суду докази свого призову на військову службу, а його звільнення за прогул є незаконним.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився, просив розглядати справу без його участі.

Представник відповідача Гончаренко О.А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не довів, що був відсутній на роботі 24 жовтня 2019 року без поважних причин, а тому його звільнення є правомірним.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши наявні в справі письмові докази, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення районного суду вказаним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

ОСОБА_1 з 05.03.2019 працював у ТОВ «Еверест Лімітед» на посаді керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання. Встановлено судом , що наказом ТОВ «Еверест Лімітед» №83-К від 06.11.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади керівника групи технічного обслуговування телекомунікаційного обладнання з 06.11.2019 у зв`язку з прогулом без поважних причин на підставі акту про відсутність працівника 25.10.2019 та 31.10.2019. Наказ містить підпис тільки директора ТОВ «Еверест Лімітед» Пастухова Ю.В.і жодної відмітки про його ознайомлення позивача.

Судом також встановлено, що наказом № 88-К від 05.12.2019 року ТОВ «Еверест Лімітед», ОСОБА_1 увільнено від роботи у зв`язку з укладенням контракту на 5 років про проходження військової служби, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на весь період про проходження військової служби за контрактом, відповідно до ст. 119 КзПП України та ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» з 25.10.2019 по 25.10.2024. В додатку до вказаного наказу зазначено оригінал довідки ОСОБА_1 про проходження військової служби від 05.12.2019 року. Вказаний наказ містить підпис директора ТОВ «Еверест Лімітед» Пастухова Ю.В. та позивача про те, що він ознайомлений з його змістом. Наказом від 21.06.2021 року ТОВ «Еверест Лімітед», тобто через півтора року, наказ № 88-К від 05.12.2019 року про увільнення ОСОБА_1 скасовано, як такий що не набрав чинності. В даному провадженні позивач оскаржує наказ про своє звільнення від 06.11.2019 року, вказуючи, що з таким наказом його ознайомлено не було, копію наказу та трудову книжку йому відповідач досі не вручив, про існування наказу про його звільнення за прогули він дізнався лише 06.12.2021 року з відзиву ТОВ «Еверест Лімітед» по іншій справі де він оскаржує наказ від 21.06.2021 року про скасування наказу про його увільнення з роботи.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів вручення позивачу наказу про його звільнення, або доказів відмови останнього отримати трудову книжку, а тому позивач не пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, що передбачений ст. 233 КзПП України.

Щодо неправомірності наказу №83-К від 06.11.2019 року про звільнення, суд вірно застосував норми матеріального права:

Відповідно до положень п. 4 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можутьбути розірвані власником або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числівідсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченомутрудовим законодавством (ст. 2, 36, 40, 41 КЗпПУкраїни).

П. 24 ч. І Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 №137-V, передбачено, що усі працівники мають право на захист у випадках звільнення.

П. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що у справах про поновлення на роботіосіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідноз`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчивсявстановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до п. 24 цієї постанови, прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Суд встановив такі обставини:

Згідно наказу про звільнення позивача, останнього звільнили з 06.11.2019 у зв`язку з прогулом без поважних причин, проте в такому наказі не зазначено в який саме період прогули позивача мали місце, як і не вказана норма КЗпП України, як підстава такого звільнення. Натомість зазначено в графі документ-підстава для звільнення акти про відсутність працівника 25.10.2019 та 31.10.2019. Згідно із актом ТОВ «Еверест Лімітед» про відсутність працівника від 25.10.2019 ОСОБА_1 протягом чотирьох робочих днів, а саме з 25.10.2019 по 30.10.2019 був відсутній на роботі без поважних причин. Факт відсутності ОСОБА_1 підтверджують юрист ТОВ «Еверест Лімітед» Шестакова І.С., аналітик систем ПКТБ ТОВ «Еверест Лімітед» Баранов І.Р., менеджер з персоналу ТОВ «Еверест Лімітед» Мішина Л.О. Окрім того, акт містить підпис ОСОБА_1 щодо ознайомлення з актом та письмові пояснення ОСОБА_1 , згідно яких ним було надано припис Броварського ОМВК на призов на військову службу за контрактом та надана копія наказу про призначення.

Відповідно до акту ТОВ «Еверест Лімітед» про відсутність працівника від 31.10.2019 ОСОБА_1 протягом чотирьох робочих днів, а саме з 31.10.2019 по 05.11.2019 був відсутній на роботі без поважних причин. Факт відсутності ОСОБА_1 підтверджують юрист ТОВ «Еверест Лімітед» Шестакова І.С., аналітик систем ПКТБ ТОВ «Еверест Лімітед» Баранов І.Р., менеджер з персоналу ТОВ «Еверест Лімітед» Мішина Л.О. Окрім того, акт містить підпис ОСОБА_1 щодо ознайомлення з актом та письмові пояснення ОСОБА_1 , згідно яких надана довідка, що він перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 . Отже, вбачається, що ОСОБА_1 неодноразово повідомляв відповідача не тільки про причини своєї відсутності на робочому місці, які пов`язані з його перебуванням на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 , але й надавав відповідні докази цьому, у зв`язку з чим доводи відповідача про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці без поважних причин є необгрунтованими.

Судом також встановлено, що 13.10.2019 року Командувачем Сил Спеціальних операцій Збройних Сил України та тимчасово виконуючим обов`язки начальника управління персоналу штабу військової частини НОМЕР_2 видано наказ (по особовому складу) №83 відповідно до ст. 20, 23 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», з нижчепойменованими офіцерами запасу, зокрема і з ОСОБА_1 укласти контракт про проходження громадянина України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років та прийняти їх на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та призначити ОСОБА_1 офіцером групи технічного забезпечення засобами зв`язку та автоматизації відділу зв`язку та інформаційних систем штабу військової частини НОМЕР_2 . Такий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу з ОСОБА_1 було укладено 24.10.2019 року, про що свідчить сам контракт та що також підтверджується довідкою №331/215 від 05. 11.2019 згідно якої ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 та довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 №3/321 від 05.12.2019 згідно якої ОСОБА_1 , згідно наказу Командувача Сил спеціальних операцій №83 від 13.10.2019, уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 5 років з 24 жовтня 2019 року. Відповідно до припису ІНФОРМАЦІЯ_1 №3/255 від 24.10.2019 ОСОБА_1 запропоновано 24.10.2019 вибути до військової частини НОМЕР_2 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом, строк прибуття 25.10.2019, підстава - витяг із наказу Командувача Сил спеціальних операцій Збройних Сил України №83 від 13.10.2019. Отже, згідно визначеного, вище припису, строк прибуття ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом - 25.10.2019 року підстава - витяг із наказу Командувача Сил спеціальних операцій Збройних Сил України №83 від 13.10.2019 в поєднані з іншими довідками, зокрема про перебування ОСОБА_1 на військовій службі є очевидно поважною причиною відсутності такого на робочому місці ТОВ «Еверест Лімітед» з 25.10.2019 року. Суд звертає увагу і на те, що сторона відповідача в деяких документах та письмових поясненнях, відмінних від наказу про звільнення та актів ТОВ «Еверест Лімітед» про відсутність працівника вказує також і про відсутність позивача на роботі більше трьох годин 24.10.2019. Суд першої інстанції встановив, що відсутність на роботі і 24 жовтня 2019 року обумовлена також поважною причиною - укладенням контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України та приписом ІНФОРМАЦІЯ_1 №3/255 від 24.10.2019 року, яким запропоновано 24.10.2019 вибути позивачу до військової частини НОМЕР_2 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом.

Оскільки на час укладення контракту з позивачем про проходження військової служби діяв особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору, то на нього поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Отже, звільнення позивача з роботи з ТОВ «Еверест Лімітед» відбулось під час проходження ним військової служби у Збройних Силах України. Суд вважає таке звільнення з роботи позивача незаконним, оскільки на спірні правовідносини поширюються правові норми та гарантії, передбачені ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 і 4 ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає спір. Ухвалюючи рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробтіку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки, встановлені судом обставини справи свідчилипро незаконність звільнення позивача за прогул, суд вірно встановив наявність підстав для задовлення вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку на користь незаконно звільненого праціника. Суд вірно врахував, що з огляду на те, що позивач був призваний до ЗСУ, відповдіно до ч.3,4 ст. 119 КЗпП україни, в редакції закону на час існування спірних правовідносин, за позивачем зберігається середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову.

Згідно з випискою з рахунку, долученою до позовної заяви, у вересні 2019 року позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 14 009,00 грн., а у жовтні 2019 року - 14 010,00 грн. Поділивши заробітну плату за два місяці роботи, що передували звільненню на кількість відпрацьованих днів за ці місяці, суд встановив середньо-денну заробітну плату 651 грн. 60 коп.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Кількість робочих днів за період з 06.11.2019 (наступний день за днем звільнення) по 22.06.2022 включно, становила 655.

Таким чином середній заробіток за період з 06.11.2019 року - дня наступного за днем звільнення по 22.06.2022 року включно, становить 426 798,20 грн., виходячи з розрахунку 651,60 грн. х 655 робочих днів, який і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, а висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно прийняв від позивача неналежний доказ, а саме: повідомлення електронною поштою про укладення ним контракту, як причини відсутності на роботі, колегія суддів не приймає з огляду на те, що зі змісту рішення вбачається, що судом оцінка доказам надавалась в їх сукупності. Крім електронних доказів, позивач в актах відповідача про його відсутність на роботі зазначав також, що він був призваний на військову службу.

Суд також надав вірну оцінку тому, що суду був наданий наказ відповідача від грудня місяця 2019 року, який був підписаний і керівником відповідача і з цим наказом був ознайомлений позивач , відповдіно до якого позивача увільнили від роботи, саме у зв`язку з призивом на військову службу. Скасований такий наказ відповідачем був лише через півтора року в червні 2021 року. Тобто, будучи ознайомленим з наказом від 05 грудня 2019 року, позивач мав законні сподівання, що він перебуває в трудових відносинах з відповідачем.

Посилання представника відповідача на те, що наказ від грудня 2019 року був підроблений не доведені належними та допустими доказами. Суд вірно врахував, що позивач був ознайомлений з таким наказом, а от в наказі про звільнення , відсутній підпис позивача про ознайомлення.

Доводи відповідача про те, що позивач був відсутній на роботі без поважних причин, та не повідомляв роботодавця про причини своєї не явки, а також доводи про те, що суд не встановив з якого часу позивач перебував на службі, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги, як підставу для відмови позивачу в позові з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, суд здійснює дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ЦПК України.

Так, дійсно долучена до позовної заяви копія контракту не містить його дати укладення.

Однак, такий факт повинен оцінюватися в сукупності з іншими доказами у справі, оскільки вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства.

Оцінюючи контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу у сукупності з приписом ІНФОРМАЦІЯ_1 №3/255 від 24.10.2019, вбачається, що припис було видано 24.10.2019 у зв`язку з призовом на військову службу за контрактом.

З урахування наведеного суд констатує, що з урахування усієї сукупності наявних в справі доказів, підтверджується факт перебування позивача на військовій службі за контрактом з 24.10.2019. Тобто період відсутності позивача на роботі з 24 жовтня 2019 року в жодному разі не може бути прогулом.

Доводи відповідача про ненадання позивачем суду військового квитка офіцера вищенаведених висновків суду не спростовують.

Окрім того, не залежно від вказаних обставин ТОВ «Еверест Лімітед» повинно було дотримуватись вимог ст.39 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» та ч.3 ст.119 КЗпП України.

Враховуючи викладене, а також зазначені норми, суд дійшов вірного висновку, що на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України та позивач має право на отримання середнього заробітку за основним місцем роботи протягом всього строку служби.

Доводи відповідача про те, що в своїй попередній позовній заяві, яку позивач подавав в листопаді він вже заначав про те, що йому відомо про звільненя , а тому пропустив строк звернення до суду, колегія суддів не приймає так як суд першої інстанції надав детальну оцінку таким обтсавинам, та дійшов вірного висновку про те, що закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі з датою вручення наказу про звільнення та з датою вручення трудової книжки.

Доводи відповідача про те, що позивач відмовився отримати наказ та трудову книжку, суд також вірно оцінив, встановивши не доведення до відома позивача листів відповідачем про необхідність з`явитись на роботу та отримати трудову книжку. Суд вірно зазначив, що відповдіно до повідомлень листи відповідача не реєструвались на поштовому відділенні як відправлені, суду не були надані зворотні повідомленя з підписом позивача про отримання таких листів. Також суд вірно констатував, що позивач і не міг отримати такі листи, так як з 24 жовтня 2019 року за приписом уже відбув до військової частини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду, щодо відсутності позивача на роботі з поважних причин не спротовують. Суд надав повну та детальну оцінку наданим суду доказам, повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, не порушив процесуальні норми, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки апеляційні скарги залишаються без задоволення, то перерозподіл судових витрат в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕВЕРЕСТ ЛІМІТЕД"» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.

Головуючий: О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик