ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2022 року м. Кропивницький

справа № 390/687/18

провадження № 22-ц/4809/254/22

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Драний В. В.) від 02 лютого 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

06 травня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач порушив умови украденого між ними 06 листопада 2006 року договору кредиту № 420/1348/-ФО1 внаслідок чого станом на 10 квітня 2018 року утворилася заборгованість в сумі 16650,10 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 433351,62 грн, яка складається з такого: 334411,66 грн - заборгованість за кредитом, 98939,96 грн - заборгованість за процентами.

З огляду на це, а також на те, що кінцевий трок повернення кредиту (05 листопада 2026 року) ще не настав, посилаючись на норму ч. 2 ст. 1050 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в цілому в сумі 16650,10 доларів США.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 лютого 2021 року позов задоволено, суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (залученого ухвалою цього ж суду від 25 лютого 2020 року (Т. 1, с. 158) до участі у справі, як правонаступника ПАТ «Укрсиббанк» - суд) заборгованість за кредитним договором № 420/1348-ФО1 від 06.11.2006 року у розмірі 16650,10 доларів США, що за курсом НБУ на 10 квітня 2018 року еквівалентно 433351,62 грн, а також судовий збір у розмірі 6500,27 грн.

Суд встановив, що позивач взяті на себе зобов`язання за вказаним договором виконав належним чином та у повному обсязі, в той час, як відповідач в порушення умов договору зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 10 квітня 2018 року утворилася заборгованість загальна сума якої становить 16650,10 доларів США і складається із заборгованості по кредиту та процентам за користування ним.

Перевіряючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд у рішенні оремо наголосив, що банк у період безпосереднього проходження ОСОБА_1 військової служби (з 30 січня 2015 року по 13 квітня 2016 року та з 22 жовтня 2017 року по 12 березня 2018 року) відсотки не нараховував, з урахуванням пільги на яку має право позивач згідно з п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Відповідач подав до суду апеляційну скаргу в якій просив скасувати рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 лютого 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог банку повністю.

Доводи апеляційної скарги відповідача полягають у тому, що, на його думку, суд неповно з`ясував обставини справи та зробив висновки, які не відповідають фактам у цій справі. Так суд взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості, але сам позивач лише частково включив у свій розрахунок сплачену відповідачем заборгованість по кредиту в сумі 5151 долар США, а саме 3476 доларів США, що вплинуло на правильність розрахунку. Також банк не врахував встановлений законом мораторій на нарахування процентів за користування кредитом на період проходження відповідачем військової служби в особливий період. Отже, на думку відповідача, суд неправильно визначив дійсну заборгованість.

Узагальнений зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач АТ «Альфа-Банк» у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти доводів та вимог відповідача. Зокрема, вказав, що в розрахунок заборгованості банк включив сплачені позивачем кошти в сумі 5151,34 долара США, а також не проводив нарахування процентів у період перебування ОСОБА_1 на військовій службі з 31 січня 20115 року по 30 квітня 2016 року та з 22 жовтня 2017 року по 10 квітня 2018 року. Тож суд правильно визначив суму боргу.

Позиції сторін в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції

Відповідач особисто в судове засідання в суд апеляційної інстанції не з`явився, а його представник - адвокат Гуцул М. С. підтримала апеляційну скаргу.

Представник позивача - адвокат Луньова А. Г. вимоги апеляційної скарги не визнала, просила відмовити в її задоволенні.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

06 листопада 2006 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 420/1348-ФО1, відповідно до умов якого останній отримав кредит на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у розмірі 18000 доларів США та зобов`язався здійснювати його повернення частинами щомісячно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,2 % річних з кінцевим терміном повернення усієї суми заборгованості до 01 листопада 2026 року.

Відповідно до п. 1.2., 1.3 кредитного договору, кредит надається для придбання житла. На забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань сторони уклали іпотечний договір житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 107262 грн.

14 червня 2010 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» перейменовано у ПАТ «Укрсоцбанк».

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 10 квітня 2018 року його заборгованість перед банком становила 16650,10 доларів США

Банк у період безпосереднього проходження ОСОБА_1 військової служби (з 30 січня 2015 року по 13 квітня 2016 року та з 22 жовтня 2017 року по 12 березня 2018 року) відсотків позичальнику за користування кредитом не нараховував, тобто заборгованість за відсотками була нарахована позивачем вже з урахуванням пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позиція суду апеляційної інстанції

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі суд першої інстанції вирішував спір, який виник між банком та позичальником ОСОБА_1 щодо невиконання останнім своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за користування ним.

Правові норми, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Згідно зі ст. 526, ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до норм ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Отже, до кредитних відносин підлягають застосуванню норми параграфа 1 «Позика» Глави 71 «Позика, Кредит. Банківський вклад» ЦК України.

Зокрема, застосовуваною ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

За приписами ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 Кодексу).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 Кодексу).

Відповідно до змісту ч. 3 ст. 1054 ЦК України до спірних правовідносин застосовуються також інші правові норми, які встановлюють особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту, які вказується далі за текстом.

Отже, зі змісту статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України вбачається, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним.

У межах кредитного договору позичальник отримує від кредитодавця грошові кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності та строковості.

Зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

Щодо доводів апеляційної скарги про правильність визначення суми боргу

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таке право закріплене, зокрема, в ст. 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Підстави звільнення від доказування передбачені ст. 82 ЦПК України.

У цій справі сторони визнають, що АКБ СР «Укрсоцбанк» повністю виконав свої зобов`язання, які виникли у нього на підставі договору від 06 листопада 2006 року № 420/1348-ФО1 перед ОСОБА_1 , надавши позичальнику кредит в обумовленій в договорі сумі грошових коштів (18000 доларів США).

Згідно з підпунктом 1.1.1 кредитного договору позичальник зобов`язаний повертати кредит частинами по 75 доларів США щомісячно починаючи з 01 грудня 2006 року впродовж наступних 240 місяців, але не пізніше 05 листопада 2026 року.

Крім того, відповідно до підпунктів 2.4, 3.3.8 він зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,5 річних щомісячно до десятого числа місяці наступного за тим, у якому нараховані проценти.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 27 жовтня 2008 року про внесення змін до договору кредиту від 06 листопада 2006 року № 420/1348-ФО1 з 20 жовтня 2008 року розмір процентної ставки становить 14,00 % річних.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості суд першої інстанції правильно встановив, що починаючи з 02 лютого 2007 року відповідач неодноразово допускав прострочення, а також сплату не в повному обсязі кредиту та процентів за користування ним. З травня 2014 року відповідач припинив сплачувати заборгованість за кредитом, а за процентами - з серпня 2014 року.

При цьому відповідач не заперечував проти доводів позивача про порушення ним умов договору в частині несвоєчасності та неповноти сплати щомісячних платежів.

За твердженням відповідача, викладеним в апеляційній скарзі, за період кредитування, який минув з часу укладення договору, він сплатив позивачу на погашення кредитної заборгованості всього 5151 долар США (Т. 1, с. 237), тобто заборгованість по кредиту становить: 18000 - 5151 = 12849 доларів США.

В позовній заяві позивач вказав загальну суму заборгованості станом на 10 квітня 2018 року - 16650,10 доларів США, яка складається із заборгованість по кредиту - 334411,66 грн (заборгованість в валюті договору в позовній заяві не вказана) та заборгованості по процентах - 98939,96 грн.

З урахування встановлено НБУ станом на 10 квітня 2018 року курсу гривні до долара США - 26,026968 (адреса в мережі Інтернет: bank.gov.ua), за даними позивача заборгованість ОСОБА_1 перед банком за кредитом становила: 33411,66 / 26,026968 = 12848,66 долара США, а за процентами: 98939,96 / 26,026968 = 3801,44 долара США.

Таким чином, розмір заборгованості за кредитом, визначений позивачем (12848,66 долара США) та визначений відповідачем (12849,00 долара США) практично збігаються.

У зв`язку з цим твердження апеляційної скарги про нібито врахування банком та судом у рахунок погашення заборгованості за кредитом лише 3476 долара США, замість фактично сплачених відповідачем 5151 долара США, є безпідставним та спростовується наведеним судом розрахунком.

Враховуючи, що вказаний довід відповідача не знайшов свого підтвердження, то і наступний його довід про неправильність визначеного банком розміру процентів у зв`язку з не включенням до розрахунку усієї сплаченої суми кредитної заборгованості, також не знайшов свого підтвердження так, як банк правильно визначив заборгованість по «тілу» кредиту.

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що те, що банк всупереч закону здійснював нарахування процентів за користування кредитом у періоди проходження відповідачем військової служби в особливий період, а саме: з 30 січня 2015 року по 13 квітня 2016 року та з 22 жовтня 2017 року по 12 березня 2018 року.

Суд першої інстанції перевірив цей аргумент відповідача, який він виклав у відзиві на позов, і на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості правильно встановив, що в періоди з 30 січня 2015 року по 13 квітня 2016 року та з 22 жовтня 2017 року по 12 березня 2018 року банк проценти за користування відповідачем кредитом не нараховував і вимог про їх стягнення не пред`являв (Т. 1, с 7 на звороті).

Відповідні мотиви відхилення цього аргументу відповідача місцевий суд виклав у мотивувальній частині свого рішення.

Отже, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за кредитом (за простроченим «тілом» кредиту та строк сплати якого ще не настав), а також за процентами за користування кредитом станом на 10 квітня 2018 року становила: 12848,66 + 3801,44 = 16650,10 доларів США.

Щодо правильності застосування судом норм матеріального права

З огляду на правильність здійсненого позивачем розрахунку заборгованості та факт порушення відповідачем зобов`язань, який виникли на підставі договору, суд повністю задовольнив вимоги позивача.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна так, як суд дійшов такого висновку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вище за тестом цієї постанови колегія судів апеляційного суду вже наводила положення ч. 3 ст. 1054 ЦК України за якою до спірних правовідносин застосовуються також інші правові норми, які встановлюють особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту.

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п. 23 ч. 1 зазначеної статті Закону у відповідній редакції).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Велика Палата Верховного Суду в п. 20, п. 21 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц вказала на таке:

«20. Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

21. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Так згідно з ч. 4 ст. 16 Закон України «Про споживче кредитування»у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

З наведеного можна зробити висновок, що як ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Як вбачається з п. 1.2 укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 договору кредиту від 06 листопада 2006 року № 420/1348-ФО1, кредит надавався позичальнику на придбання житла за договором від 06 листопада 2006 року.

Тобто, наданий відповідачу кредит є споживчим.

Право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, у випадку затримання позичальником сплати частини споживчого кредиту та процентів, передбачено п.п. 3.3.10 договору кредиту.

Крім того, згідно з п.п. 1.3.1 цього договору виконання позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту забезпечено іпотекою житлового будинку.

Копія договору іпотеки від 06 листопада 2006 року, укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , міститься в матеріалах цієї справи (Т. 1, с. 17 - 21).

За таких обставин позивач, який вимагає стягнення не лише простроченої заборгованості, а і тієї, строк повернення якої не настав, зобов`язаний був надати суду докази виконання ним порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором споживчого кредиту.

Однак до суду першої інстанції позивач такі докази не подав, а суд не роз`яснив йому таку необхідність.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції суд роз`яснив представнику позивача необхідність надання відповідних доказів на що представник пояснив, що в нього такі докази відсутні й надати їх він не може з тієї причини, що вони можуть знаходитися в м. Чернігові де відбуваються бойові дії.

Колегія суддів апеляційного суду бере до уваги, що на час пред`явлення позивачем позову йому були відомі норми як ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», але він доказів дотримання ним відповідних норм права не надав. Поважність причин неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції заявник не обґрунтував.

Відповідач факт отримання ним від банку відповідного повідомлення не визнав.

Оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а докази дотримання кредитором встановленого законом порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором споживчого кредиту позивач до суду не надав, то його вимоги про стягнення строкової заборгованості, строк повернення якої мав настати після 10 квітня 2018 року (дати на яку позивач сформував свої позовні вимоги), задоволенню не підлягають оскільки відповідний обов`язок у відповідача-позичальника не настав.

У зв`язку з цим задоволенню підлягали лише вимоги позивача про стягнення простроченої заборгованості за кредитом і процентами, яка утворилася станом на 10 квітня 2018 року, а саме: 3914,86 долара США - прострочена заборгованість за кредитом (див. розрахунок заборгованості. Т. 1, с. 8 на звороті), 3801,44 долара США - заборгованість по процентах (розрахунок суми наведено у цій постанові вище за текстом).

Загалом до стягнення підлягала заборгованість в сумі 7716,30 доларів США.

Суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не застосував закон, який підлягає застосуванню, що вплинуло на правильність ухваленого ним рішення.

Апеляційна скарга відповідача не містить доводів про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, однак, відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в цій справі є передбачені ч. 4 ст. 367 ЦПК України підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Вимоги апеляційної скарги відповідача підлягають задоволенню частково з огляду на те, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню, а отже оскаржуване рішення належить скасувати і ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу відповідача, а вимоги позивача задовольнив теж частково, то витрати сторін на сплату судового збору розподіляються між ними пропорційно.

Матеріалами справи підтверджується, що за подання до суду позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 6500,27 грн, а відповідач сплатив за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 9750,00 грн.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог на відповідача покладається судовий збір в сумі 2990,12 грн, а на позивача 5265,00 грн. У зв`язку з цим позивач зобов`язаний сплатити на користь відповідача різницю - 2274,88 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 02 лютого 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерне товариство «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код юридичної особи у ЄДР 23494714, місцезнаходження: вул. Велика васильківська, б. 100, м. Київ) заборгованість за договором від 06 листопада 2006 року № 420/1348-ФО1 в сумі 7716,30 долара США, яка складається з наступного: заборгованості по кредиту - 3914,86 долара США та. заборгованості по процентах - 3801,44 долара США, а задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (код юридичної особи у ЄДР 23494714, місцезнаходження: вул. Велика васильківська, б. 100, м. Київ) судовий збір в сумі 2274,88 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2022 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко