провадження № 22-ц/824/9389/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, що була поширена відповідачем у месенджері Telegram (Телеграм) на його каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач на інтернет сторінці Telegram (Телеграм) свого каналу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 поширив недостовірну інформацію щодо позивача, а саме зазначив, що «... ОСОБА_4 является двоюродным братом ОСОБА_1 ...». Як вбачається із загального контексту розміщеної відповідачем інформації мова йде про в.о. голови правління акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_4 . Однак такий не є двоюрідним братом позивача та не має з ним жодних родинних зв`язків будь-якого ступеня споріднення. Поширена інформація є як неправдивою так і негативною, адже її зміст вказує на те, що, нібито, двоюрідний брат позивача приймає участь у корупційних скандалах, а позивач сприяє своїм родичам в отримання посад в державних органах, що може створити негативні наслідки для позивача у вигляді недовіри з боку виборців, як до особи, яка, нібито, порушує норми чинного законодавства та перевірки з боку антикорупційних органів. Така інформація не відповідає дійсності, є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації, гарантовані Конституцією України, Загальною декларацією прав людини, Цивільним кодексом України, порушені права позивача підлягають захисту та відновленню у судовому порядку шляхом зобов`язання відповідача спростувати таку недостовірну інформацію.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

При цьому, зазначає, що позивач є політичним діячем, відомою особою широкому загалу осіб, його життя неодноразово висвітлювалося в різних ЗМІ, а тому про відсутність у позивача будь-яких братів та сестер є загальновідомою інформацією, яку, на думку апелянта, достеменно знав відповідач. При цьому звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що в Україні немає жодного державного органу, який би міг надати належний та допустимий доказ про відсутність чи наявність родинних зв`язків між родичами не першого ступеня споріднення. Наголошує на тому, що відповідач не дотримався передбаченого частиною 2 статті 302 ЦК України обов`язку фізичної особи, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності. Натомість зазначає, що під час судових засідань відповідач та його представник не заперечували проти того, що позивач вказував у позові на відсутність родинних зв`язків між ним та в.о. голови правління акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" ОСОБА_4 А відтак, вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідач не заперечував про відсутність родинних зв`язків між позивачем та ОСОБА_4 та не надав жодних доказів того, що він здійснював перевірку достовірності поширеної ним інформації.

Також апелянт зазначає, що довести документально чи іншими речовими доказами, що суспільна оцінка ділових і професійних якостей позивача при виконанні ним трудових, службових, громадських чи інших обов`язків зазнала шкоди є неможливим. Апелянт переконаний, що відповідач не мав на меті довести до громадськості будь-яку інформацію чи факти, а явно бажав лише завдати шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу як політику та народному депутату України. Вважає, що оскільки поширена відповідачем інформація є не лише неправдивою, а є і негативною, то вона явно завдає шкоди честі, гідності та діловій репутації позивача. При цьому апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену в справі № 757/45270/19-ц (провадження № 61-10645св20).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року відкрито апеляційне в справі та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

15 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , направлений представником - адвокатом Васильняком Романом Івановичем засобами поштового зв`язку 12 вересня 2022 року.

У вказаному відзиві відповідач просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

При цьому відповідач звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач просив суд визнати недостовірною інформацію і спростувати різну інформацію. Наголошує, що поширена відповідачем інформація ґрунтувалася на основі численних публікацій в ЗМІ, яку позивач не заперечував протягом року та не спростовував ні публічно, ні в судовому порядку. Зазначає, що згідно діючого законодавства двоюрідний брат не є членом сім`ї або близьким родичем. Також відповідач вказує, що позивач повинен був довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідач наголошує, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежування цих термінів лежить в основі захисту права на честь, гідність, як особистих немайнових прав. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30 вересня 2019 року в справі №742/1159/18 та від 22 травня 2019 року в справі № 757/22307/17-ц, вказував, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідач вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що поширена інформація ганьбить його честь та гідність, завдає шкоди його діловій репутації, а розповсюджена інформація дискредитує, перешкоджає здійсненню його особистого права або призвела до негативних наслідків. Окрім того, відповідач зазначає, що журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

У судовому засіданні представник апелянта просив апеляційну скаргу задовольнити на підставі наведених в ній доводів.

Відповідач та його представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося стороною відповідача, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16:38 год. на інтернет сторінці Телеграм - каналу «ІНФОРМАЦІЯ_1» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 оспорювана інформація була опублікована саме відповідачем. При цьому, оскільки спірна інформація була розміщена відповідачем у мережі Інтернет (на Телеграм-каналі відповідача), а тому така інформація отримала форму поширення невизначеному колу осіб.

Виходячи зі змісту публікації, поширена відповідачем інформація у частині «... ОСОБА_4 является двоюродным братом ОСОБА_1 ...» стосувалася саме позивача.

Судом першої інстанції було встановлено, що така інформація викладена у формі фактичного твердження та не належить до категорії оціночних суджень.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження того, що оспорювана інформація безпосередньо вплинула на ділову репутацію позивача. Зокрема, що саме у зв`язку з цим, мало місце погіршення ділової репутації, зниження його рейтингу з боку виборців та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, суд першої інстанції зазначав, що такі вимоги також не підлягають задоволенню оскільки є похідними від основної, у задоволенні якої судом відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Згідно з частиною першою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

За змістом ст. 277 ЦК України, ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, у т.ч. особою, якою поширено таку інформацію.

Поряд з цим, за змістом вказаних норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Апеляційний суд зазначає, що в справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Lingens v. Austria» зазначено, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не можна. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Отже, встановивши, що інформація, поширена відповідачем, здійснена у формі повідомлення про існування конкретних обставин (фактів), тобто є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що така інформація може бути перевірена на предмет достовірності.

У частині третій статті 277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, частину третю статті 277 ЦК України виключено.

Тому чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.

Отже, доказування позивачем обґрунтованості позову, а саме поширення інформації відповідачем та її недостовірності, має відбуватися у загальному порядку.

Натомість, звертаючись до суду з позовом, позивач не надав жодних належних та достатніх доказів, які б підтверджували відсутність родинних зв`язків, про спростування яких ним ставиться питання.

Доводи апелянта щодо неможливості надання доказів для спростування інформації відповідача апеляційний суд оцінює критично, зважаючи на таке.

Факт родинних відносин між особами можуть бути підтверджені такими доказами:

- автобіографії, листи особистого та ділового характеру, особові справи, анкети та акти, рішення судів, господарські та домові книги тощо;

- листи уповноважених органів реєстрації актів цивільного стану, які свідчать про неможливість поновлення втрачених документів, внесення змін, виправлень та доповнень до них;

- покази свідків, які можуть підтвердити взаємовідносини та спорідненість із заявником.

Позивачем на спростування такого факту не було надано до суду жодних доказів, які б доводили, що родинні зв`язки позивача унеможливлюють наявність у нього двоюрідного брата. Окрім того, клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити недостовірність такої інформації позивачем не заявлялися.

Окрім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем безпосереднього негативного впливу оспорюваної інформації на ділову репутацію позивача. Зокрема, що саме у зв`язку з цим, мало місце погіршення ділової репутації, зниження його рейтингу з боку виборців та те, що поширення відповідачем вищезазначеної інформації спричинило шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Апеляційний суд зазначає, що наявність шкоди особистим немайновим правам фізичної особи можливо довести в разі встановлення негативного характеру поширеної інформації, а також зазначення особистого ставлення до неї. Крім того, допустимим є проведення психологічного дослідження чи, в даному випадку, дослідження аналітичних, статистичних даних задля встановлення ступеня та розміру шкоди, завданої особі поширенням про неї недостовірної інформації.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви було долучено лише копію депутатського посвідчення ОСОБА_1 та роздруківку з інтернету (а.с.2-10).

Натомість доказів, які б підтверджували факти реального негативного впливу поширеної відповідачем інформації на ділову репутацію позивача, його рейтинг з боку виборців, шкоду особистим немайновим благам позивача як учасника суспільних відносин, матеріали справи не містять. Жодних клопотань щодо проведення судової експертизи позивачем заявлено не було.

А відтак, вказані доводи позивача слід розцінювати як припущення.

У постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 761/13926/17, від 20 травня 2020 року у справі № 758/12586/15, від 13 листопада 2019 року у справі № 758/2393/16-ц, від 11 липня 2019 року у справі № 757/11361/17-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 761/28992/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 569/5269/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 757/40646/17-ц сформульовано висновки про те, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Проте, за обставинами цієї справи встановлено, що поширена відповідачем інформація про позивача є фактичним твердженням, а не критикою чи оціночним судженням, тому апеляційний суд такі посилання відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, до уваги не бере.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта щодо необхідності застосування в даній справі правових висновків, викладених Верховним Судом в справі № 757/45270/19-ц (провадження № 61-10645св20), оскільки правовідносини в справі, яка переглядається наразі в апеляційному порядку не є тотожними тим, щодо яких судом касаційної інстанції було висловлено правову позицію.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, враховуючи недоведеність позивачем таких обставин як недостовірність поширеної інформації та порушення особистих немайнових прав внаслідок поширення такої інформації, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова