ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1411/22 Справа № 205/5106/15-ц Головуючий у першій інстанції: Басова Н. В. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ПАТ "УкрСиббанк" звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 29 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкраСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №0, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 26000,00 дол. США зі сплатою 9,5 % річних терміном до 28 квітня 2038 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань 29 квітня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір поруки. Станом на 22 червня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 22174,62 доларів США та 8540,15 грн., з яких 20505,20 доларів США заборгованість за кредитом; 1669,42 долари США заборгованість за процентами; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 2588,25 грн., пеня за несвоєчасне погашення процентів - 5951,90 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів вказану заборгованість у розмірі 22174,62 доларів США та 8540,15 грн.

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», обґрунтовуючи його тим, що під час укладення спірного кредитного договору текст договору було підписано від її імені сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії, а тому не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов кредитного договору, що є підставою для визнання спірного кредитного договору недійсним. ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним кредитний договір від 29 квітня 2019 року №0, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (а.с. 154-159 т.1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 29 квітня 2008 року №0 станом на 22 червня 2015 року: за кредитом та процентами у розмірі 22174,62 дол. США, з яких 20505,20 дол. США заборгованість за кредитом; 1669,42 дол. США заборгованість за процентами; та пеню у розмірі 8540,15 грн. Стягнуто рівними частками з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 3654,00 грн. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 24-34 т. 2). Рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним в апеляційному порядку не оскаржується; за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_1 у якості сторони чи третьої особи до участі у справі не залучався.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року касаційну скаргу адвоката Ямкового В.Ф. в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року скасовано. Справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи. Від ПАТ «УкрСиббанк» надійшла заява від 19.09.2022 року про розгляд справи за відсутності представника банку. Також до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 від 12.11.2022 року про розгляд справи беї її участі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині з ухваленням у цій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, зокрема, що суд першої інстанції не повідомив його належним чином про дату судового розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати своє право на захист.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення апелянта про слухання справи судом першої інстанції заслуговують на увагу. Матеріали справи не містять доказів спростування наведеного твердження апелянта, не містять доказів належного своєчасного виконання місцевим судом положень статей 128-130 ЦПК України та повідомлення ОСОБА_4 про слухання справи судом першої інстанції 02 грудня 2010 року.

На аркушах справи 246 у томі 1 наявна судова повістка на ім`я ОСОБА_1 про дату судового засідання суду першої інстанції на 19.04.2019 року, яка повернулась без вручення адресату (а.с. 1-2 т. 2). Докази належного та своєчасного вручення ОСОБА_1 судової повістки, або повернення конверту з відміткою відмови в отриманні чи відсутності адресата за вказаною адресою, повідомлення вказаного відповідача про дату та час судового засідання на 19.04.2019 року іншими засобами зв`язку, у справі відсутні.

Враховуючи неналежне повідомлення апелянта про розгляд даної справи в суді першої інстанції; керуючись положенням п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України про те, що вказане порушення є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, - апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року в оскаржуваній частині щодо вирішення первісних позовних вимог про стягнення заборгованості та ухвалення у цій частині нового судового рішення.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 29 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 26000,00 дол. США зі сплатою 9,5 % річних терміном до 28 квітня 2038 року, а позичальник зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором та графіком погашення кредиту (а. с. 15-21 т.1).

Додатком №1 до кредитного договору №0 від 29.04.2008 року було погоджено Графік погашення кредиту, яким визначено погашення кредиту щомісячними платежами (а.с. 22-29 т.1).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язаньза вказаним вище кредитним договором, 29 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 (поручитель) укладено договір поруки №0/2, згідно з умовами якого поручитель зобов`язався перед позивачем відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а. с. 30-31 т.1).

Згідно п. 2.2. договору поруки, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом).

Позичальником порушено взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 22 червня 2015 року утворилася заборгованість, а саме: 20505,20 дол. США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 723,00 дол. США з 10 жовтня 2014 року до 22 червня 2015 року; 1669,42 дол. США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1496,58 дол. США з 01 серпня 2014 року до 31 травня 2015 року, а всього 22174,62 дол. США; 2588,25 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом з 12 жовтня 2014 року до 22 червня 2015 року; 5951,90 грн пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами з 12 жовтня 2014 року до 22 червня 2015 року, а всього пеня 8540,15 грн (а.с. 57-66 т.1).

ПАТ «УкрСиббанк» 17 березня 2015 року направило поштою письмові вимоги позичальнику №30-11/23212 від 12.03.2015 року та поручителю №30-11/23211 від 12.03.2015 року, в яких повідомлялось про існування простроченої заборгованості станом на 03 березня 2015 року, про необхідність її погашення у належний строк та попередження про те, що у випадку неусунення порушень на 32 день з дня отримання вимоги, а при її неотриманні - з 41 календарного дня з дати відправлення вимоги, банк вимагає погашення суми кредиту в повному обсязі (а.с. 32-33, 34-35, 38-56 т.1).

Вимоги отримані позичальником та поручителем 21 березня 2015 року, що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення, однак порушення кредитного договору не були усунуті (а. с. 36, 37 т. 1).

Також встановлено, що позичальниця ОСОБА_5 з моменту укладення кредитного договору змінювала прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , у зв`язку з реєстрацією шлюбу 30.08.2008 року, а потім з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 , у зв`язку з реєстрацією шлюбу 27.04.2012 року, що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про шлюб серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 від 27.04.2012 року (а.с. 50, 51 т.2).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року.

Судом встановлено, що позивачем було змінено строк виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі шляхом направлення письмової вимоги позичальнику, який настав 23.04.2015 року (33 день з дня отримання позичальником вимоги 21 березня 2015 року).

Таким чином, обґрунтований розмір заборгованості у межах строку кредитування по 22.04.2015 року включно по процентам за користування кредитом становить 1496,58 дол. США, по пені за несвоєчасне погашення кредиту - 1321,05 грн. та по пені за несвоєчасне погашення процентів - 2772,45 грн.

Нарахування позивачем заборгованості за кредитним договором №0 від 29.04.2008 року по процентам та пені, що сформувалась за період з 23.04.2015 року по 22.06.2015, відповідно до змісту позовних вимог, є безпідставним.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її дії, частина 4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч. 4 ст. 559 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14 зроблено висновок, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження №14-145цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком у справі №6-53цс14 і не вбачає підстав для відступлення від нього.

У даній справі договорами поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки згідно із пунктом 3.1 цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Встановлено, що за умовами кредитного договору №0 від 29.04.2008 року погашення заборгованості повинне здійснюватись щомісячними платежами. Дата остаточного погашення заборгованості за обома договорами встановлена (змінена) до 22.04.2015 року включно.

Таким чином, виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, умов кредитного договору, зокрема щодо періодичності сплати платежів, умов договору поруки; встановивши, що поручитель отримав письмову вимогу про погашення простроченої заборгованості від банку 21.03.2015 року; позивач звернувся до суду з даним позовом 13.07.2015 року, що підтверджується поштовим конвертом (а.с. 74 т.1), колегія дійшла висновку, що порука ОСОБА_1 в даному випадку припинена лише в частині обов`язків поручителя, що існували у період до 21.09.2014 року, тобто за межами шестимісячного строку, що передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, за період з 21.09.2014 року по 22.06.2015 року (згідно позовних вимог) обґрунтований розмір заборгованості щодо солідарної відповідальності позичальника і поручителя становить: 20505,20 дол. США заборгованість за кредитом, 1229,24 долари США заборгованість по процентам, 1321,05 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та 2772,45 грн. пеня за несвоєчасне погашення процентів, а всього 21734,44 дол. США та 4093,50 грн.

Вимоги про стягнення заборгованості, що сформувалась у період до 21.09.2014 року, а саме 267,34 дол. США процентів за користування кредитом, є обґрунтованими лише до позичальника ОСОБА_2 .

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 березня 2021 року ОСОБА_2 здійснила часткове погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 29.04.2008 року на суму 3754,00 дол. США, що підтверджується копією квитанції відділення №509 АТ "УкрСиббанк" №4 від 26.03.2021 року.

Відповідно до копії повідомлення АТ "УкрСиббанк" про анулювання боргу від 26.03.2021 року №57-1-06/34/90, виданого позичальниці, останнім прийнято рішення про анулювання кредитної заборгованості ОСОБА_2 згідно до кредитного договору №0 від 29.04.2008 року, що станом на 26.03..2021 року становить 18420,62 дол. США основного боргу (тіла кредиту), 12744,63 дол. США суми процентів та 8540,15 грн. штрафних санкцій (пені).

АТ "УкрСиббанк" у своїй заяві від 15.11.2022 року підтвердив факт того, що позичальниця та поручитель звернулись до банку із заявою про надання їм можливості частково погасити заборгованість за кредитним договором з подальшим анулюванням (прощенням) залишку боргу. Також у цій заяві позивач зазначив, що 26.03.2021 року позичальниця здійснила часткове погашення боргу за кредитним договором, після чого у цей же день залишок боргу банк анулював (пробачив) позичальниці.

Зазначене вище анулювання заборгованості та відсутність залишку боргу підтверджується також випискою з особового рахунку за кредитним договором №0 від 29.04.2008 року, яка надана позивачем (а.с. 105-139 т.4).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши часткову обґрунтованість позовних вимог, а також те, що позичальниця після ухвалення оскаржуваного рішення здійснила часткове погашення боргу, а банк, в свою чергу, анулював (пробачив) позичальниці залишок заборгованості; встановивши наявність обов`язкової підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині, що переглядається, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "УкрСиббанк" вказаної вище обґрунтовано нарахованої заборгованості за кредитним договором №0 від 29.04.2008 року.

За змістом п. 2 ч.1. ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04, провадження № 12-67гс19, прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Отже, закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 20 вересня 2021 року (справа №638/3792/20).

Таким чином, встановивши, що сторони врегулювали спір шляхом часткового погашення позичальницею боргу та анулювання банком частини боргу, що залишилась у березні 2021 року, тобто після ухвалення 19 квітня 2019 рокурішення суду першої інстанції у даній справі, колегія суддів не вбачає підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч.1. ст. 255 ЦПК України.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія звертає увагу, що рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, оскаржене лише в частині первісних позовних вимог щодо стягнення з поручителя заборгованості.

Тому суд апеляційної інстанції справу в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання кредитного договору недійсним, - не переглядає, згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням у цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2019 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; в частині стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором №0 від 29.04.2008 року, станом на 22.06.2015 року, по кредиту та процентам у розмірі 22174,62 доларів США, з яких 20505,20 доларів США заборгованість за кредитом; 1669,42 долари США заборгованість за процентами; та пеню у розмірі 8540,15 грн.; та в частині розподілу судових витрат скасувати і у скасованій частині ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова