ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року м.Суми

Справа №579/105/22

Номер провадження 22-ц/816/802/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Конотопське лісове господарство»,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Конотопське лісове господарство»

на рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 29 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Кибець І.А., у приміщенні Кролевецького районного суду Сумської області, повний текст рішення виготовлено 05 липня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» (далі ДП «Конотопське лісове господарство») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, про допущення до роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09 грудня 2021 року наказом № 508-к директора ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» його відсторонено від роботи на посаді оператора котельні цеху переробки без збереження заробітної плати.

Вказує, що підставою для прийняття вказаного наказу стало те, що він не надав доказів про отримання щеплень проти COVID -19 або протипоказань про проведення щеплення проти COVID -19.

10 січня 2022 року ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» реорганізовано в ДП «Конотопське лісове господарство».

Вважає, що відсторонення від роботи порушує право його право на працю, гарантоване Конституцією України і таким, що суперечить приписам статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Посилаючись на вказані обставини, остаточно уточнивши позовні вимоги, просить визнати незаконним та скасувати наказ директора ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» від 09 грудня 2021 року № 508-к «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » та допустити його до роботи на посаді оператора котельні цеху переробки в ДП «Конотопське лісове господарство» або призначити на іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час незаконного відсторонення його від роботи, починаючи з 09 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року в розмірі 29666 грн 56 коп.

Кролевецький районний суд Сумської області рішенням від 29 червня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Скасував наказ директора ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» № 508-к від 09 грудня 2021 року про відсторонення від роботи ОСОБА_1 оператора котельні цеху переробки.

Допустив ОСОБА_1 до роботи на посаді оператора котельні цеху переробки ДП «Конотопське лісове господарство».

Стягнув з ДП «Конотопське лісове господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення з 09 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року включно в розмірі 26 576 грн 48 коп., виплату якого провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Допустив негайне виконання судового рішення в частині стягнення усієї суми середнього заробітку за час незаконного відсторонення.

В апеляційній скарзі ДП «Конотопське лісове господарство» посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм матеріального прав та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідачем наказ про відсторонення позивача від роботи було видано у відповідності до норм чинного законодавства, реалізуючи свій обов`язок щодо забезпечення безпечних умов праці та віддаючи перевагу пріоритету забезпечення безпеки життя та здоров`я людей.

Вказує, що позивач з наказом про відсторонення був ознайомлений. Доказів щодо наявності у нього будь-яких медичних протипоказань ним не надано.

Крім того зазначає, що вимога відповідача надати позивачем документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19, зокрема, сертифікат або довідку про абсолютні протипоказання до такого щеплення, про що зазначено в оспорюваному наказі, не порушує права позивача на таємницю про стан його здоров`я.

Звертає увагу на те, що заробітна плата виплачується працівнику саме за виконану роботу, а оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата у період відсторонення не виплачується.

Вважає, що відсутнє порушення права позивача на працю, яке передбачене ст. 43 Конституції України, оскільки трудові відносини між позивачем та відповідачем не припинені, а обмеження цього права було законним.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2021 року ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» видано наказ № 467-к про повідомлення всіх працівників підприємства про те, що з 09 грудня 2021 року будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати у разі відсутності щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 до часу отримання щеплень (а. с. 92).

Наказом ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» № 508-к «Про відсторонення працівників від роботи» від 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року до надання доказів про отримання щеплень проти COVID-19 або протипоказання про проведення щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а. с. 6).

10 січня 2022 року Державне підприємство «Кролевецьке лісомисливське господарство» реорганізовано в Державне підприємство «Конотопське лісове господарство» (а. с. 8, 9).

Наказом ДП «Конотопське лісове господарство» від 31 березня 2022 року № 83/к/тр «Про допуск до роботи ОСОБА_1 » допущено ОСОБА_1 машиніста (кочегара) котельні цеху із переробки деревини Кролевець до роботи з 01 квітня 2022 року на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 25 лютого 2022 року №380 (а. с. 35).

Згідно з довідкою ДП «Кролевецьке лісомисливське господарство» від 10 грудня 2021 року № 1878, заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2021 року становить 20093,17 грн, за листопад 2021 року - 19771,52 грн (а. с. 7).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення від роботи є незаконним, а тому оскаржуваний наказ підлягає скасуванню з допущенням позивача до роботи на посаді оператора котельні цеху переробки. Крім того, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час незаконного відсторонення.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції не можна, так як суд дійшов їх з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з п.п. а, б ст. 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 5 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» .

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року №2393, який набрав чинності 09 грудня 2021 року, внесено зміни до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, яким затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади (пункт 4 Переліку № 2153). До цього переліку входить і позивач.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021 року, яка набрала чинності з 08.11.2021 року, внесено зміни до Постанови № 1236 та доповнено пунктом 41-6, згідно з яким на керівників державних органів, керівників підприємств, установ та організацій покладено обов`язки забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяти до відома, що на час відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу».

Відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді оператора котельні цеху переробки в ДП «Конотопське лісове господарство» та входить до кола працівників, які підлягають щепленню.

Як убачається з матеріалів справи, у ОСОБА_1 щеплення відсутнє. Матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

Таким чином, відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Доводи позивача на обґрунтування позову про те, що спірний наказ суперечить Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є необґрунтованими, оскільки ст. 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений ч.2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання постанови Кабінету міністрів України, накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення прав позивача на працю, визначеного статтею 43 Конституції України, оскільки за ним зберігається робоче місце. Обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя і здоров`я людей.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тобто, саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні, а не право на працю.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 березня 2021 року в справі № 331/5291/19 зазначив: «згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян.

Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача без збереження заробітної плати.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про те, що для відсторонення працівника від роботи необхідно відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» від 24.02.1994 року № 4004-ХІІ отримати подання державної санітарно-епідеміологічної служби. Порядок відсторонення працівників від роботи згідно зі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не пов`язаний з порядком, передбаченим ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та є окремими підставами у розумінні ст. 46 КЗпП України.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Отже, на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь ДП «Конотопське лісове господарство» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2977 грн 20 коп.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, 4, 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» задовольнити.

Рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 29 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, про допущення до роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Конотопське лісове господарство» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2977 гривень 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

С. С. Ткачук