Справа № 216/4649/22
провадження №2/216/2536/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Бутенко М. В.,

за участю

секретаря - Кравець А.С.

розглянувши в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав з поверненням на виховання батькові, -

ВСТАНОВИВ:

28.10.2022 року Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу з уточненим позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав з поверненням на виховання батькові.

Вказаний уточнений позов ОСОБА_1 обґрунтував наступним:

28.04.2007 р. між Позивачем та Відповідачем було зареєстровано шлюб у Центрально-Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис № 199), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від шлюбу Позивач та Відповідач має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 1165, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

На даний час окрім спільних дітей, подружжя нічого вже не пов`язує, вони не ведуть спільного господарства.

Приблизно з грудня 2019 року спільне проживання однією сім`єю стало неможливим і подружжя стало проживати окремо.

Шлюб між ними носить формальний характер, фактично їх сім`я розпалась і зберегти її не можливо.

Спору про майно між подружжям немає.

У зв`язку із викладеним позивач просив розірвати шлюб.

Крім того, після фактичного припинення сімейно-шлюбних стосунків з Відповідачем, тобто з грудня 2019 р., за їх обопільно досягнутою згодою та враховуючи думку дитини, неповнолітня донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за власним бажанням залишилася проживати разом Позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

З початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, та введенням на всій території України правового режиму воєнного стану, Відповідач, без погодження Позивача та всупереч волі неповнолітньої - ОСОБА_2 , забрала її до себе, та протягом усього часу, по сьогоднішній день неоднократно змінювала її місце проживання. Про виїзд доньки за кордон, Позивач дізнавався лише від неї по телефону і тільки під час проходження прикордонного контролю, оскільки Відповідач забороняла їй телефонувати батькові

З початком проживання доньки разом з Відповідачем, дитина постійно скаржиться на те, що матір нею не цікавиться.

Неповнолітня ОСОБА_2 постійно просить Позивача забрати її проживати разом, але Відповідач категорично проти цього, у зв`язку із ситуацією в країні.

Як зазначає Позивач - він ніколи не заперечував проти спілкування доньки з матір`ю, натомість наразі, останній не має можливості бачити її, принаймні більше двох-трьох разів за місяць.

Таким чином, враховуючи думку неповнолітньої ОСОБА_2 , Позивач,просив суд задовольнити вимогу щодо відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав з передачею на виховання Позивачу та визначенням її місця проживання разом з ним.

Ухвалою суду про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження у справі від 28.10.2022 р. провадження по справі було відкрито та справу було призначено для розгляду по суті у спрощеному провадженню з викликом сторін по справі на 15.11.2022 року на 10:15 год.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився та подав до суду заяву в якій заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а також просив розглядати справу у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засіданняне з`явилася та подала до суду заяву в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі та просила їх задовольнити, а також просила розглядати справу у її відсутність.

Неповнолітня ОСОБА_2 , подала до суду свої письмові пояснення від 14.11.2022 р. відповідно до змісту яких підтримала позовні вимоги в повному обсязі, та просила розглядати справу у її відсутність. Вказані пояснення засвідчені підписами обох її законних представників - Позивача та Відповідача по вказаній справі.

На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини, що визнаються Відповідачем в повному обсязі.

Шлюбні стосунки між сторонами припинено з грудня 2019 року у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння, виникненням сварок. Сторони спільного господарства не ведуть, єдиного бюджету не мають, проживають окремо та не підтримують жодних відносин, притаманних подружжю.

Відповідно до ст. 24СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу та зумовлює його добровільний характер.

Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду згідно зі ст. 110 СК України.

Як передбачено ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам хоча б одного із них, інтересам їх дітей.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11 червня 2019 року у справі N 605/434/18, яку кореспондує п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення.

Суд не застосовує положення ст. 111 СК України, яка є диспозитивною, оскільки в судовому засіданні зібрано достатньо доказів, які підтверджують, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, а збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, моральним засадам, адже позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти його розірвання, визнавши позовні вимоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 114, ч. 3 ст. 115 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється в день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду, яке набрало законної сили.

Аналізуючи викладене, виходячи із фактичних взаємин подружжя, дійсних причин позову про розірвання шлюбу, а також того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, з урахуванням обопільної згоди сторін на розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

При вирішенні вимог про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка досягла 10 років, з батьком з відібранням її у матері без позбавлення батьківських прав, суд виходить з такого.

Судовим розглядом встановлено, а сторонами визнаний той факт, що після припинення між сторонами шлюбно-сімейних стосунків, старша донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишилася проживати з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Як вказував позивач, що визнано відповідачем, після припинення стосунків вони у позасудовому порядку врегулювали питання визначення місця проживання дітей, у тому числі з урахуванням інтересів дітей, їх віку та висловленого донькою ОСОБА_2 бажання проживати саме з батьком. Однак, в подальшому, на ґрунті ускладнення міжособистісних стосунків спір стосовно визначення місця проживання ОСОБА_2 між сторонами став явним. До того ж неповнолітня ОСОБА_2 , надала письмові пояснення якими підтвердила своє бажання проживати саме з батьком та вчинення матір`ю перешкод у цьому. Підтвердив, що стосунки між нею та Відповідачем є ускладненими та більш злагоджені стосунки і взаєморозуміння він має саме з батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як визначено ст. ст. 141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 157 СК України, ч. ч. 1,2ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства", питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

У розумінні положень ч. 2 ст. 160, ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання неповнолітньої ОСОБА_2 , разом з батьком ОСОБА_1 . До того ж відповідач ОСОБА_3 визнала позовні вимоги в цій частині. Наявність такого бажання та прихильність дитини до батька підтверджено письмовими поясненнями неповнолітньої ОСОБА_2 від 14.11.2022 р. відібраними у присутності батьків.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_2 разом з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Приймаючи таке рішення суд зауважує, що при вирішенні даного спору інтереси ОСОБА_2 та її бажання проживати конкретно з батьком в силу ч. 2 ст. 160 СК України мають істотне значення, оскільки на момент вирішення судом спору ОСОБА_2 досягла 14-річного віку, а тому його думка при вирішенні спору має вагоме значення.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Указана норма матеріального права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення статті покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Відібрання дитини у контексті ст. 162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. Правова позиція з цього приводу висловлена Верховним Судом в постанові від 15 лютого 2022 року у справі N 548/228/19-ц (провадження N 61-20854св21).

Судом встановлено, а сторонами визнано, що відповідач ОСОБА_3 порушила попередньо досягнуту з позивачем ОСОБА_1 домовленість про визначення місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_2 з ним та самовільно, без його відома та попереднього погодження з ним, усупереч інтересам дитини, змінила місце проживання ОСОБА_2 , виїхавши з ним за кордон. Відтак, переїзд відповідача разом із донькою до іншої країни є зміною місця проживання дитини в розумінні ст. 29 ЦК України та ст. 160 СК України.

Факт виїзду зі ОСОБА_3 без попереднього погодження з ОСОБА_1 підтвердила також в своїх письмових поясненнях неповнолітня ОСОБА_2 . Відповідні відмітки про перебування останньої за кордоном наявні в паспорті громадянина України для виїзду за кордон.

Таким чином, ч. 1 ст. 162 СК України, якою передбачено відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання, покликані захистити права того з батьків, з ким визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків, хто самоправно змінив її місце проживання, може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки неповнолітня ОСОБА_2 проживала з Позивачем, допоки Відповідач самовільно не змінила її місце проживання. Отже, позов в частині відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав та повернення батькові підлягає задоволенню.

Суд зауважує, що інститут відібрання дитини має різні правові підстави для застосування, та відповідно різні правові наслідки, що регламентовано окремими нормами СК України, які не є тотожними та визначають різний характер спорів: ст. 162 СК України - правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини, та ст. ст. 164, 170 СК України наявність обставин, які можуть бути підставою для позбавлення особи батьківських прав після відібрання дитини, а також у випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.

Суд також зауважує, що при вирішенні питання відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав відповідно до ст. 162 СК України здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) не є визначальним та правового значення для вирішення судом спору не має.

При розподілі судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивачем не заявлялася вимога про відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору та не наводився попередній розрахунок, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для їх стягнення з відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 200, 206, 258-259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав з поверненням на виховання батькові - задовольнити.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований 24квітня 2007 року Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області актовий запис № 199 - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_3 залишити без змін " ОСОБА_2 ".

Відібрати неповнолітню дитину - ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП: НОМЕР_4 ; Свідоцтво про народження НОМЕР_2 , актовий запис 1165) у матері - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 )без позбавлення її батьківських прав, та повернути неповнолітню дитину - ОСОБА_2 на виховання батькові ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) визначивши її місце проживання разом з батьком.

Судові витрати по справі залишити за позивачем.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішення суду є документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу.

Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб відповідно до ч. 2 ст. 115 СК України.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати його складання шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 адреса місця проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя М. В. БУТЕНКО