Справа №461/3988/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/

02 грудня 2022 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова

у складі головуючого судді Мироненко Л.Д.

при секретарі судового засідання Забродоцької Я.Р.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Львові позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позовні вимоги.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивував тим, що 29 жовтня 2021 року між сторонами було укладено договір позики на суму 114805,60 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» еквівалентно 4316 доларів США. 02 лютого 2022 року між сторонами укладено додаткову угоду, відповідно до якої відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 149363, 96 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» на день укладення додаткової угоди становило 5228 доларів США строком до 29 жовтня 2022 року. На вимоги ОСОБА_1 про повернення боргу відповідач не реагує. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача на його користь 208858,60 грн., що на день подання позову до суду за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» еквівалентно 5228 доларам США. Крім того просить стягнути з відповідача 83543,44 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рух справи в суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08 серпня 2022 року відкрито провадження по справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання.

Від відповідача відзиву та жодних інших заяв до суду не надходило.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Відповідно до договору позики № Л291021-1 від 29 жовтня 2021 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 114805,60 грн, що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» еквівалентно 4316 доларам США, із зобов`язанням повернути позику до 29 жовтня 2022 року.

Згідно з п. 9 вказаного договору сторони погодили, що у випадку зміни у бік збільшення курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного у п.1 курсу (26,60 грн. за 1 долар США), позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики за комерційним курсом продажу доларів США, встановленому АТ КБ «Приватбанк» на день здійснення кожного платежу за вказаним договором.

Відповідно до додаткової угоди до договору позики № Л291021-1 від 02 лютого 2022 року, сторони домовились внести зміни до договору № Л291021-1. Відповідно до вказаної угоди, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у сумі 149363,96 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» станом на день укладення договору еквівалентно 5228 доларам США, що також підтверджується оригіналом розписки 02 лютого 2022 року.

Мотиви прийняття рішення судом.

Статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини із договору позики грошових коштів. Відповідач отримав грошові кошти в розмірі 149363,96 грн., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк» станом на день укладення договору еквівалентно 5228 доларам США, однак свої зобов`язання за договором не виконав, а відтак права позивача підлягають захисту у спосіб передбачений чинним законодавством.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Верховний Суд у своїй постанові від 04.07.2018 року у справі №761/12665/14-ц зазначив, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що оригінал розписки знаходиться в матеріалах справи, що свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, суд приходить до переконання, про необхідність стягнення з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 208858 (двісті вісім тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 60 коп., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк», станом день подання позову до суду становило 5228 доларів США.

Судові витрати по справі.

За ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ч.2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ч.3 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача ОСОБА_1 є адвокат Дзіковський Максим Романович, який діяв на підставі ордеру серії ВС № 1153620 та договору-доручення про надання правової допомоги від 14 травня 2021 року № 04-2021.

На підтвердження витрат на професійну правову допомогу до суду було надано додаток до договору-доручення № 04-2021 від 14 травня 2021 року, згідно яким розмір винагороди адвоката за здійснення представництва законних прав та інтересів клієнта з питань стягнення грошових коштів за договором позики становить 40% від суми основної заборгованості.

Водночас, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позивачу було надано професійну правничу допомогу, однак заявлені витрати в розмірі 383543,44 грн. є неспірозмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності витрат, розумності їх розміру, а також тому, що їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар, що суперечить принципу розподілу витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду у справі №910/15944/17 від 24.01.2019 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом позовні вимоги було задоволено в повному обсязі, суд приходить до переконання, що такий підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 208858 (двісті вісім тисяч вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 60 коп., що за курсом продажу доларів США в АТ КБ «Приватбанк», станом день подання позову до суду становило 5228 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2088,58 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л.Д. Мироненко