Провадження № 2/522/709/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2022 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», начальника загону охорони ДП «Одеський морський торговельний порт» Білика Василя Васильовича, третя особа ОСОБА_2 про спростування завідомо недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, по якому просить:

1. визнати недостовірну розповсюджену відповідачами документальну інформацію про нібито «ним порушену «у листопаді 2017 року понад 64 години робочого часу»; «у грудні 2017 року понад 75 годин робочого часу» і «за 02 січня 2018 року, що був відсутній на робочому місці 03 години 48 хвилин».

2. зобов`язати відповідачів спростувати вищевказану інформацію та відкликати з ДП «ОМТП» раніше надані документальні письмові відомості стосовно тверджень про його робочий час на території Одеського порту.

Мотивує вимоги тим, що з початку 2018 року, відчувши на собі низку злочинних зазіхань на його трудову, правову, журналістську і правозахисну діяльність (яка протягом останніх З років здійснювалася виключно в інтересах трудового колективу Одеського морського порту), змушений застосувати судовий захист шляхом позовного провадження у цивільно- правовому процесі.

10 січня 2018 року через безпосереднього керівника позивача було шоковано наклепницькою інформацією, що буцім-то він у листопаді 2017 р. пропустив «робочого часу понад 64 годин», а у грудні 2017 р. - пропустив «робочого часу 75 годин 07 хвилин», а «02 січня 2018 р. - 3 год. 48 хв.».

З цього приводу він декілька разів звертався до відповідача ОСОБА_3 і просив надати йому усну вичерпну інформацію по усіх датах перетину КПП порту ОФ ДП «АМПУ» за період з 01 листопада по 29 грудня 2017 р. і за 02 січня 2018 р. 21 лютого 2018 р. він отримав документальну фіксацію його перетинів КПП порту.

З аналізу цих документальних доказів випливає незаперечний факт, що перетинаючи КПП, він знаходився на робочому місці на території Одеського морського порту у листопаді 2017 року - понад 172 години робочого часу, у грудні 2017 р. - понад 184 години робочого часу. При цьому, з 02 січня 2018 р. жодної повноцінної документальної інформації відповідач ОСОБА_3 йому і не надав.

Позивач в судове засідання 24.11.2022 року не з`явився, повідомлений належним чином про день, місце та час розгляду справи. Заяву про відкладення або розгляд справи без участі не подавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Справа перебуває в проваджені суду тривалий час, тому справа розглянута без участі нез`явившихся сторін.

В судовому засіданні представник відповідача ДП «Адміністрація морських портів України» заперечувала проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа в судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини справи.

Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація (частина перша статті 201 ЦК України).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканим. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 18 вказаної Постанови зазначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України та норм ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Отже, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Кожна особа, згідно зі статтею 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 94 Цивільного кодексу України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно,

Фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 Цивільного кодексу України.

Судом встановлено, що у позовній заяві позивач вказує, що від свого безпосереднього керівника він дізнався інформацію про нібито «ним порушену «у листопаді 2017 року понад 64 години робочого часу»; «у грудні 2017 року понад 75 годин робочого часу» і «за 02 січня 2018 року, що був відсутні на робочому місці 03 години 48 хвилин», яку позивач вважає недостовірною.

Проте просить визнати про розповсюдження відповідачами зазначеної інформації, але не зазначає де була розповсюджена зазначена інформація.

Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із п. 4 Постанови, під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

У пункті 15 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам також роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Приймаючи до уваги наведені вище обставини та викладені положення закону, до предмету доказування у цій справі відноситься, насамперед, факт поширення інформації саме відповідачами та встановлення того, що інформація стосується позивача, не відповідає дійсності, порушує права позивача або завдає шкоди його особистим немайновим благам.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку суду, в ході розгляду справи стороною позивача не доведено сукупність обставин, які становлять склад правопорушення, на які він посилались та для захисту якого звернувся до суду.

Посилання позивача на обставини, що «10 січня 2018 року через його безпосереднього керівника було шоковано наклепницькою інформацією, що як би він у листопаді 2017 р. пропустив «робочого часу понад 64 годин», а у грудні 2017 р. - пропустив «робочого часу 75 годин 07 хвилин», а «02 січня 2018 р. - 3 год. 48 хв.» оцінюються судом критично, оскільки позивачем не доведено пов`язаності даних обставин з предметом заявленого позову, а також не надано суду доказів надіслання розповсюдження недостовірної інформації саме відповідачами.

Також позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що інформація, яка міститься у переліку перетинів ОСОБА_1 контрольно-пропускних пунктів Одеської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», розташованих на території Одеського морського порту протягом 2017-2018 років, порушує будь-яким чином його особисті немайнові права, та що така інформація завдає будь-якої шкоди відповідним його немайновим благам.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відмовляючи у позові судом також звернуто увагу на роз`яснення, що містяться у пунктах 11 та 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1.

Так, у пункті 11 постанови вказано, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема є юридична особа, в якій вона працює. У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

З матеріалів справи вбачається, що 29.10.2020 року до суду надійшло клопотання в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту про заміну неналежних відповідачів, а саме: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», начальника загону охорони ДП «Одеський морський торговельний порт» Білика Василя Васильовича на належного відповідача Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт».

Зазначено, що Державне підприємство «Адміністрація морських портів» не є належним відповідачем у даній справі, оскільки ОСОБА_1 в трудових відносинах з адміністрацією Одеського морського порту не знаходився і на теперішній час не знаходиться.

Позивач зазначає, що інформацію, з якою він не згодний, отримав від свого безпосереднього керівника в Державному підприємстві «Одеський морський торгівельний порт».

Зазначають, що Державне підприємство «Одеський морський торгівельний порт» та Державне підприємство «Адміністрація морських портів» є різними юридичними особами.

Згідно статті 10 ЗУ «Про морські порти України» контроль за встановленим режимом перебування і переміщення в межах морського порту здійснюють служби морської безпеки, загони охорони морського порту спільно з органом охорони державного кордону з дотриманням вимог міжнародних договорів України. Загони охорони морського порту, служби морської безпеки можуть створюватися в установленому законом порядку адміністрацією морських портів України, власниками морських терміналів та портовими операторами і діють на підставі положень про них, типові форми яких затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Загальний контроль за дотриманням режиму перебування і переміщення в морському порту здійснює адміністрація морських портів України.

В Типовому положенні про загін охорони морського порту, яке затверджено Наказом Міністерства Інфраструктури України № 220 від 15.04.2013р. визначено, що пропускний режим це установлений у межах морського порту порядок, який забезпечується комплексом організаційно-правових та інженерно-технічних заходів, що здійснюються з метою унеможливлення безконтрольного входу (виходу) осіб, в`їзду і виїзду) транспортних засобів, внесення (винесення), ввезення (вивезення) майна у морський порт та з морського порту.

За наявності автоматизованої пропускної системи в морському порту можна автоматично зафіксувати вхід/вихід особи на/з території порту.

Інформація щодо наявності/відсутності працівників інших підприємств на робочих місцях не відноситься до повноважень Державного підприємства «Адміністрація морських портів» та виявляється їхнім безпосереднім Керівником/роботодавцем.

Таким чином, належним відповідачем у даній справі мало бути Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт». Проте позивач в судовому засіданні 29.10.2020 року заперечував проти заміни неналежних відповідачів на належного відповідача, а суд не наділений повноваженнями заміни відповідачів за власною ініціативою.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови позивачу у задоволенні його вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 201, 277, 280, 297 ЦК України, Законом України «Про інформацію», ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», начальника загону охорони ДП «Одеський морський торговельний порт» Білика Василя Васильовича, третя особа ОСОБА_2 про спростування завідомо недостовірної інформації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 05.12.2022, у зв`язку з відсутністю електропостачання у приміщенні суду та його відновленні.

Суддя Р.Д. Абухін

24.11.22