справа № 208/5913/22
№ провадження 4-с/208/19/22
УХВАЛА

Іменем України

19 грудня 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі: Головуючого, судді Сушкової Л.І., за участю секретаря судового засідання Дарчук М.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 , представник скаржниці ОСОБА_2 , до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександра Володимировича, заінтересована особа Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Дніпрофінансгруп на рішення приватного виконавця Ванжа Олександра Володимировича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2022 року по ВП № 69953785,

ВСТАНОВИВ:

08 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії (бездіяльність) приватного виконавця Ванжа Олександра Володимировича, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександра Володимировича по ВП № 69953785 від 29.09.2022 року про відкриття виконавчого провадження. Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександра Володимировича (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 гривень.

В обґрунтування скарги вказує, що в жовтні 2022 року скаржниці стало відомо, що на її карткові рахунки приватним виконавцем Ванжа О.В. накладено арешт. Після даної ситуації, ОСОБА_1 звернулася до фахівця у галузі права за для отримання консультації та направлення відповідного запиту до приватного виконавця Ванжа О.В. щодо витребування документів на підставі яких було розпочато виконавче провадження № 69953785.

19.10.2022 року на електрону пошту адвоката надійшов лист № 01-29/5341 від 18.10.2022 року з постановою про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2022 року з ідентифікатором доступу. З сайту автоматизованої системи виконавчого провадження, ОСОБА_1 змогла ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження № 69953785. Серед документів виконавчого провадження був виконавчий лист Заводського районного суду по справі № 2-1935/11р. від 17.10.2011 року, в якому містилася відмітка що даний виконавчий лист було повернуто стягувачу 22.03.2017 року, постанова по ВП № 49836007 від 22.03.2017 про повернення виконавчого документа стягувачу та ухвала Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ від 21.12.2020 року про заміну сторони виконавчого провадження з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Надра на ТОВ ФК Дніпрофінансгруп. В постанові від 22.03.2017 року було зазначено, що виконавчий лист може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 22.03.2020 року.

Однак всупереч тому, що ТОВ ФК Дніпрофінансгруп пропустив строк пред`явлення до виконання виконавчого листа Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ праві № 2-1935/11р. від 17.10.2011 року та не поновив строк на пред`явлення виконавчого документу до виконання, приватний виконавець Ванжа О.В. у відповідності до вимог ЗУ Про виконавче провадження мав повернути даний виконавчий документ стягувачу без виконання, що не було зроблено останнім, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження по ВП № . 69953785 від 29.09.2022 року є протиправною та підлягає скасуванню. У зв`язку з цим скаржниця звернулася до суду зі скаргою.

Скаржниця ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляд справи повідомлена належним чином.

Представник скаржника Жежель С.С. в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, якою просить задовольнити скаргу на дії (бездіяльність) приватного виконавця, та розглядати справу за його відсутності та відсутності скаржника .

Приватний виконавець Ванжа О.В. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не надав.

Заінтересована особа ТОВ ФК Дніпрофінансгруп в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв, клопотань до суду не надав.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, що передбачено ч.2 ст.450 ЦПК України.

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ від 10.11.2022 прийнято до розгляду та призначено розгляд скарги на 18.11.22.

Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає, що скаргу слід задовольнити частково.

Згідно ст.129 Конституції України передбачено обов`язковість судового рішення.

Статтею 6 § 1 Конвенції передбачається, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, стаття 6 розповсюджує свою дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції. ("Іммобільяре Саффі" проти Італії", 22774/93, 28.07.1999, § 63; рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997, § 40.).

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ст.ст.1, 2 даного ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Положеннями ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», на виконавця покладено обов`язок ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О.В. надійшов від ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» виконавчий лист № 2-1935/11 р. від 17.10.2011 року, виданий Заводським районним судом міста Дніпродзержинськ. Як вбачається з постанови Заводського відділу державної виконавчої служби міста Кам`янське по ВП № 49836007 від 22.03.2017 року, строк пред`явлення виконавчого листа виданого Заводським районним судом міста Дніпродзержинськ № 2-1935/11 р. від 17.10.2011 року, спливає 22.03.2020 року.

Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області, Ванжа Олександром Володимировичем, на підставі виконавчого листа №2-1935/11 р. від 17.10.2011 року, відкрито виконавче провадження №69953785, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК Дніпрофінансгруп заборгованості в розмірі 413 808,92 грн.

03.10.2022 постановою приватного виконавця Ванжа О.В., в межах виконавчого провадження №69953785, накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Таким чином, виконавчий лист №2-1935/11 р. від 17.10.2011 пред`явлено до виконання 28.09.2022, строк пред`явлення якого встановлено до 22.03.2020, тільки 29.09.2022 вказаний виконавчий документ був зареєстрований в автоматизованій системі виконавчих проваджень, та 29.09.2022 приватним виконавцем Ванжа О.В. було відкрито виконавче провадження №69953785, тобто з пропуском строку пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання.

Враховуючи викладене, суд вважає, що приймаючи до виконання виконавчий лист №2-1935/11 р. від 17.10.2011 та виносячи постанову про відкриття виконавчого провадження, приватним виконавцем було порушено вимоги ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», що передбачає повернення виконавчого документа стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, тому суд вважає необхідним скасувати постанову приватного виконавця Ванжа О.В. від 29.09.2022 у виконавчому провадженні №69953785 про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Стаття 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює випадки, коли виконавче провадження підлягає закінченню.

На підставі ч.7 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження», відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону або повернення виконавчого документа до суду на підставі статті 38 цього Закону чи в день встановлення виконавцем факту відсутності заборгованості за виконавчими документами про стягнення періодичних платежів.

В свою чергу, згідно п.7 Розділу ХІ Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 05.08.2016 року № 2432/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.08.2016 року за № 1126/29256, у разі скасування постанови про відкриття виконавчого провадження відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників.

Вищевказане свідчить про те, що виключення відомостей про особу боржника з Єдиного реєстру боржників відноситься до повноважень виконавця, що мають бути здійснені останнім у випадку скасування постанови про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 452 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, в якості доказу понесених витрат на правничу допомогу, отриману від адвоката Жежель С.С., надано акт виконаних робіт № 2 від 08.11.2022 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 08/11.

Доказів оплати понесених витрат на правничу допомогу суду не надано.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, та від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Згідно з п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справах у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та в постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.

Так, оскільки фактичні витрати позивача на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 5000 грн. підтверджені належними доказами, таким чином, вимоги заявника про стягнення витрат на професійну правничу допомоги підлягають задоволенню у повному обсязі, тобто у розміні 5000 грн.. Підстав для їх зменшення не вбачається.

На підставі Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст.12, 259, 260, 447, 450, 452 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександра Володимировича, задовольнити.

Скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександра Володимировича про відкриття виконавчого провадження № 69953785 від 29.09.2022 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1935/11 від 17.10.2011, виданого Заводським районним судом міста Дніпродзержинськ, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» 413 808,92 грн.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександра Володимировича на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Ухвалу складено та підписано суддею 19 грудня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. У разі якщо ухвалу не було вручено у день її складання, учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали.

Суддя Сушкова Л. І.