Постанова

Іменем України

14 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 759/1794/13-ц

провадження № 61-6133св22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року в складі колегії суддів Мережко М. В., Ігнатченко Н. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У липні 2018 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду із заявою, в якій просить видати дублікати виконавчих листів № 2/759/2354/13 від 29 листопада 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2013 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 18 червня 2008 року в сумі 1 266 578,70 грн, судовий збір 3 441 грн, а всього - 1 270 019,70 грн. У зв`язку із цим 29 листопада 2013 року представнику було видано виконавчі листи № 2/759/2354/13 Останні були передані на примусове виконання до Святошинського РВ ДВС ГТУЮУ м. Києві та відкрито виконавчі провадження. 23 червня 2016 року державним виконавцем у рамках цих виконавчих проваджень винесені постанови закінчення виконавчих проваджень та повернення виконавчих документів стягувачу. 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», а 02 жовтня 2015 року - розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк». Однак, лише у 2017 року у ході внутрішньобанківської перевірки у ПАТ «Дельта Банк» встановлено, що по кредитному договорі № 0 від 18 червня 2006 року про солідарне стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ухвалено рішення суду 20 травня 2013 року у справі № 759/1794/13-ц, яким позовні вимоги банку задоволені. Тому представником заявника було надіслано на адресу Святошинського РВ ДВС ГТУЮУ м. Києві запити щодо місцезнаходження виданих на виконання цього рішення виконавчих листів № 2/759/2354/14 та у відповідь отримало довідки про втрату цих виконавчих документів.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року заяву ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Постановлено видати дублікати виконавчих листів № 2/759/2354/13, виданих 29 листопада 2013 року Святошинським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Не погодившись із цим рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в червні 2022 року оскаржили його до апеляційного суду.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що апеляційна скарга була подана з пропуском встановлено строку, зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підстави поважності пропуску строку на апеляційне оскарження не підтверджуються належними та достатніми доказами, спростовуються матеріалами справи. Тому апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

22 серпня 2022 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року. У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року та передати справу до апеляційного суду на новий розгляд.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 13 вересня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі копію оскаржуваної ухвали у встановленому порядку не отримували до 01 червня 2022 року. Ознайомлення з матеріалами справи їх представником у жовтні 2021 року не дає підстав вважати, що сторони ознайомлені із повним текстом ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року, на підставі якого було можливо підготувати апеляційну скаргу. Апеляційний суд безпідставно відхилив ці доводи та помилково відмовив у поновленні строку на апеляційне оскарження.

Позиції інших учасників

Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк до суду не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У частині другій статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу. Апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

За частиною другою статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Як видно із справи, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2013 року було задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 від 18 червня 2008 року в сумі 1 266 578,70 грн, а також судовий збір 3 441 грн, а всього - 1 270 019,70 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2013 року апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено, а рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 травня 2013 року - залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року заяву ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Постановлено видати дублікати виконавчих листів № 2/759/2354/13, виданих 29 листопада 2013 року Святошинським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

У справі наявні супровідні лист від 13 серпня 2018 року щодо надсилання копії цієї ухвали сторонам у справі (т. 1, а. с. 128-129).

Однак, докази отримання цього судового рішення за наслідками його надсилання судом, у справі відсутні.

Апеляційний суд встановив, що відповідачі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскаржили ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року, подавши апеляційну скаргу 16 червня 2022 року.

Як на поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження вони зазначали, що про розгляд справи вони не були повідомлені, оскаржувану ухвалу отримали 01 червня 2022 року, а тому вважають що строк на апеляційне оскарження має відраховуватись саме від цієї дати.

Як видно із матеріалів справи, представник відповідачів - ОСОБА_3 знайомилась із матеріалами справи (в тому числі, і з ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року) 20 жовтня 2021 року, що підтверджується розпискою на відповідній заяві (т. 1, а. с. 167). Крім цього, відповідачі у листопаді 2021 року подавали апеляційну скаргу на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року про заміну сторони у виконавчому провадженні з ПАТ «Дельта Банк» на АТ «Альфа-Банк», постановлену у рамках розгляду даної справи; їх представник ОСОБА_4 брав участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 23 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 177-185, 224).

Тобто, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відомо про наявність ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року принаймні з 20 жовтня 2021 року. Після чого вони, їх представник брали участь у вчиненні процесуальних дій у межах розгляду даної цивільної справи, та не були позбавлені можливості отримати копію ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року до 01 червня 2022 року та подати на неї апеляційну скаргу.

За таких обставин та згідно статті 357 ЦПК України апеляційний суд ухвалою від 12 липня 2022 року залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надавши строк для усунення недоліків (звернення до суду із заявою про поновлення строку із зазначенням поважних причин пропуску строку та доплати судового збору) - десять днів з дня отримання копії ухвали.

На виконання вимог вказаної ухвали 19 липня 2022 року відповідачі направили до Київського апеляційного суду докази доплати судового збору (оригінал квитанції) та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. У заяві відповідачі вказували, що копію оскаржуваної ухвали у встановленому порядку вони не могли отримати до 01 червня 2022 року, а ознайомлення з матеріалами справи їх представником у жовтні 2021 року не дає підстав вважати, що сторони ознайомлені із повним текстом ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року.

Апеляційний суд встановив, і ця обставина не заперечується відповідачами, що їх представник ОСОБА_3 знайомилась із матеріалами справи (в тому числі, і з ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року) 20 жовтня 2021 року, що підтверджується розпискою останньої. Ця розписка не містить зауважень щодо не ознайомлення з усіма документами, наявними у справі, або ознайомлення лише з певними документами у справі.

Ці обставини також не заперечуються ОСОБА_1 у його касаційній скарзі.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки (частина перша статті 64 ЦПК України).

Отже, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані про наявність ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року з 20 жовтня 2021 року. Після цього вони та їх представник брали участь у вчиненні процесуальних дій в межах розгляду даної цивільної справи, не були позбавлені можливості отримати копію ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 13 серпня 2018 року та оскаржити її в апеляційному порядку раніше, ніж через понад сім місяців (16 червня 2022 року) після того, як вони дізналися про неї. Апеляційний суд також врахував, що ознайомившись у повному обсязі з матеріалами справи 20 жовтня 2021 року, копію оскаржуваного судового рішення представник відповідачів - ОСОБА_3 не отримала в той день, а звернувся до суду із першою такою заявою лише 18 грудня 2021 року (т.1, а. с. 208).

За таких обставин, апеляційний суд правильно вважав, що зазначені відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 причини пропуску строку на апеляційне оскарження не є поважними, оскільки не підтверджуються належними та достатніми доказами, спростовуються наявними у справі доказами.

Отже, вимоги ухвали Київського апеляційного суду від 12 липня 2022 року у повному обсязі виконані не були, а саме - заява про поновлення строку на апеляційне оскарження не містить належних доводів на підтвердження поважних причин пропуску цього строку.

За частиною першою статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зазначене у сукупності свідчить про недобросовісну процесуальну поведінку представника відповідачів та користування нею своїми процесуальними правами, що є порушенням вимог частини першої статті 44 ЦПК України, а тому не можна вважати, що апеляційна скарга відповідачами була подана у розумні строки, чи вони вживали заходи для того щоб дізнатися про стан відомого їм провадження, чи навели обставини, які об`єктивно перешкоджали їм своєчасно подати апеляційну скаргу.

Такі висновки щодо застосування норм процесуального права відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 361/10422/14-ц (провадження № 61-32655св18).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (§ 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без поважних є втручанням у принцип правової визначеності, який є складовим принципу верховенства права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що наведені відповідачами причини та підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, є непереконливими, а відтак Київський апеляційний суд обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 . Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані та безпідставні. Її аргументи, що відповідачі подали апеляційну скаргу у визначений ЦПК України строк, тобто після отримання копії оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в даному випадку не підтверджують незаконність ухвали апеляційного суду, оскільки ним встановлено: відсутність поважних причин неподання апеляційної скарги, враховано сплив строку на апеляційне оскарження, поведінку відповідачів та їх представника, обізнаність останніх про наявність оскаржуваної ухвали ще в жовтні 2021 року, зловживання процесуальними правами сторони відповідача у зв`язку із невчиненням без поважних причин дій щодо фактичного отримання ухвали суду першої інстанції з жовтня 2021 року до червня 2022 року.

Зазначені у касаційній скарзі інші аргументи, Верховний Суд також вважає необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями заявника, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з фактичними обставинами, встановленими апеляційним судом в оскаржуваній ухвалі.

Із змісту касаційної скарги, вбачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності ухвали Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року.

Верховним Судом не встановлено порушення апеляційним судом норм процесуального права, які є підставою для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційним судом правильно застосовано норми процесуального права та ухвалено законні і обґрунтовані судові рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Апеляційним судом повно встановлено відповідні обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо заяви відповідача ОСОБА_2

11 жовтня 2022 року до суду надійшла заява від відповідача ОСОБА_2 , в якій вони просила визнати її стороною касаційного провадження, а саме особою, яка подала касаційну скаргу разом із ОСОБА_1 . Заява мотивована тим, що вона також подавала касаційну скаргу, однак помилково не підписала її, а також сплачувала судовий збір за подання цієї касаційної скарги.

Верховний Суд відмовляє у задоволенні цієї заяви, оскільки ЦПК України не передбачено повноважень суду касаційної інстанції для вчинення такої процесуальної дії. Разом із цим, відповідач ОСОБА_5 не позбавлена права на подання касаційної скарги від свого імені на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року з дотриманням вимог ЦПК України. Також слід зазначити, що ОСОБА_2 має право на повернення сплаченої нею суми судового збору за подання касаційної скарги у зв`язку із фактичним неподанням такої скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про визнання її особою, яка подала касаційну скаргу у касаційному провадженні за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук