Постанова

Іменем України

08 червня 2022 року

м. Київ

справа № 687/1557/17

провадження № 61-1386св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. ,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Чемеровецька селищна рада Чемеровецького району Хмельницької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницькогоапеляційного суду від 23 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Талалай О. І., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Чемеровецької селищної ради Чемеровецького району Хмельницької області (далі - Чемеровецька селищна рада) про встановлення факту родинних відносин, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання договору дарування нерухомого майна недійсним та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свідоцтві про народження позивача у графі «батько» відсутні відомості, оскільки батьки перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 , проживаючи спільно з ОСОБА_5 , разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, працюючи з батьком спочатку у колгоспі, а потім у його правонаступників, їх знали в колективі як батька та сина.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 . На час смерті батька в ньому були зареєстровані та проживали ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_6 , неповнолітня дочка ОСОБА_7 , неповнолітній син ОСОБА_8 , а також ОСОБА_4 . Нині відсутність між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 установленого факту батьківства унеможливлює реалізацію позивачем спадкових прав після смерті батька. Він не має можливості отримати свідоцтво про його смерть, зібрати іншу необхідну письмову інформацію (докази), що стосуються батька.

Станом на 15 квітня 1991 року зазначене домоволодіння належало до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_5 , а все майно колгоспного двору належало його голові та іншим повнолітнім і неповнолітнім членам на праві сумісної власності, по 1/6 частини кожному. Після смерті ОСОБА_5 ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на весь спадковий житловий будинок з надвірними спорудами, а Чемеровецьким бюро технічної інвентаризації зареєстровано її право власності на це майно, чим позбавлено ОСОБА_2 і членів його сім`ї на частку у майні колишнього колгоспного двору.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, яким подарувала спірний житловий будинок з надвірними спорудами своїй дочці, відповідачу ОСОБА_3 , чим порушені його права.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив:

- встановити батьківство ОСОБА_5 щодо ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року;

- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 03 вересня 2015 року;

- скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за відповідачами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідач ОСОБА_4 померла.

Ухвалою Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 02 вересня 2021 року до участі у справі як правонаступника ОСОБА_4 залучено її спадкоємицю ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень, ухвалених у справі

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 20 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт родинних відносин, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець та житель смт Чемерівці Чемеровецького району Хмельницької області, є рідним сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а останній є його рідним батьком.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , серії ВАЕ № 227590, видане 21 лютого 2003 року державним нотаріусом Чемеровецької державної нотаріальної контори Пилявським В. Б. відповідачці ОСОБА_4 , 1931 року народження, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасовано реєстрацію права власності на нерухоме майно, домоволодіння на АДРЕСА_1 , від 19 травня 2003 року, проведену Чемеровецьким районним бюро технічної інвентаризації на власника ОСОБА_4 , 1931 року народження, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАЕ № 227590 від 21 лютого 2003 року, реєстраційний № 1104354, номер запису 5-803 в книзі № 5.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться на АДРЕСА_1 , вчинений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , що посвідчений 03 вересня 2015 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М.

Скасовано державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачкою ОСОБА_3 , проведену 03 вересня 2015 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 52, витяг серії ЕЕН № 750323, індексний № 43251842.

Постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 20 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи, рішенням Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено юридичний факт визнання ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Чемерівці Чемеровецького району Хмельницької області, батьківства стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21 лютого 2003 року державним нотаріусом Чемеровецької районної державної нотаріальної контори Пилявським В. Б. ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_5 на підставі дубліката свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 06 листопада 2002 року.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , проведену Чемеровецьким районним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року серії ВАЕ № 227590.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 03 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. та зареєстрований у реєстрі за № 849.

Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. за ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за життя ОСОБА_5 визнавав ОСОБА_2 своїм сином та утримував його, що є підставою для встановлення юридичного факту визнання ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Чемерівці Чемеровецького району Хмельницької області, батьківства стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирішуючи спір у частині вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування реєстрації речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що порушення, допущене у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину за законом, прав іншої заінтересованої особи, якою в даному випадку є позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом першої черги, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом ОСОБА_3 на весь належний спадкодавцю житловий будинок без врахування того, що фактично є інший спадкоємець за законом першої черги після померлого, який вважається відповідно до закону таким, що прийняв спадщину, тому така видача свідоцтва порушує права іншого спадкоємця та фактично унеможливлює йому подальше оформлення своїх прав на частину спадкового майна.

Договір дарування житлового будинку від 03 вересня 2015 року, за яким ОСОБА_4 передала безоплатно, а представник ОСОБА_3 прийняв в дарунок житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК Українита підлягає визнанню недійсним.

Також підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 23 вересня 2021 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 лютого 2003 року державним нотаріусом Чемеровецької районної державної нотаріальної контори Пилявським В. Б. ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_5 на підставі дубліката свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 06 листопада 2002 року; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , проведеної Чемеровецьким районним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року; визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 03 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. та зареєстрований у реєстрі за № 849; скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , проведеної приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. за ОСОБА_3 та судових витрат скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВАЕ № 227590, видане 21 лютого 2003 року державним нотаріусом Чемеровецької районної державної нотаріальної контори Пилявським В. Б. ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , проведену Чемеровецьким районним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_4 згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року серії ВАЕ № 227590.

Визнано недійсним договір дарування в частині - Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який укладений 03 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. та зареєстрований в реєстрі № 849.

Скасовано державну реєстрацію права власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грицою Л. М. за ОСОБА_3 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що за даними погосподарських книг за 1967-1985 роки ОСОБА_2 зазначений як син ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які спільно проживали та вели спільне господарство і вказані як чоловік та дружина.За життя ОСОБА_5 визнавав ОСОБА_2 своїм сином та утримував його.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення юридичного факту визнання ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківства стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Чемеровецької державної нотаріальної контори Пилявським В. Б. ОСОБА_4 на весь належний спадкодавцю житловий будинок без врахування того, що фактично є інший спадкоємець за законом першої черги після померлого, який вважається відповідно до закону таким, що прийняв спадщину, тому така видача свідоцтва порушує права іншого спадкоємця та фактично унеможливлює йому подальше оформлення своїх прав на частину спадкового майна.

Позивач є особою, яка має право на спадкування, і він це право вже реалізував, прийнявши спадщину у встановленому законом порядку, проте на його частку було незаконно видано спірне свідоцтво про право на спадщину на ім`я відповідача, без урахування його частки, а йому постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спірну спадщину, тому обраний ОСОБА_2 спосіб судового захисту є правильним та ефективним, з урахуванням встановлених конкретних обставин у справі, і ці обставини обґрунтовано були враховані судом першої інстанції.

Проте, визнавши недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 21 лютого 2003 року ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 , та в цілому договір дарування спірного житлового будинку, який укладений 03 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції допустив помилку, не врахував усі обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач жодним чином не оспорює право ОСОБА_4 на спадкування після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим фактично погоджується, що остання є спадкоємцем ОСОБА_5 відповідно до статті 531 ЦКУРСР(як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті).

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Порушене право позивача на Ѕ частину спірного житлового будинку, яка не виділена у натурі, підлягає захисту шляхом визнання недійсним оспорюваних свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 лютого 2003 року та договору дарування від 03 вересня 2015 року, саме в частині Ѕ частки спірного будинку.

Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 лютого 2003 року, та договору дарування від 03 вересня 2015 року у цілому порушуватиме права іншого спадкоємця - ОСОБА_4 на спадкування та розпорядження належною їй частиною успадковому майні.

Оскільки зазначені свідоцтво про право на спадщину за законом та договір дарування жилого будинку мають бути визнані недійсними лише в Ѕ частини спірного об`єкта нерухомого майна,то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що реєстрація права власності на житловий будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню лише в частині Ѕ частини спірного будинку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду апеляційної інстанції, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 квітня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

02 травня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом прийнято помилкове рішення, оскільки не враховано, що свідоцтво про право на спадщину видане ОСОБА_4 на увесь будинок порушує право іншого спадкоємця, тому таке свідоцтво підлягає визнанню недійсним повністю як і всі інші документи, які були видані після та на його підставі.

Рішення суду першої інстанції є правильним за своєю правовою природою і воно підлягає залишенню в силі, оскільки цим рішенням повернуто сторін у первісний стан, усі правовстановлюючі документи скасовано, що передбачає звернення обох спадкоємців до нотаріуса для переоформлення спадщини.

Суд апеляційної інстанції необґрунтовано скасував свідоцтво про право на спадщину за законом та визнав недійсним договір дарування спірного нерухомого майна лише в частині Ѕ частини такого майна.

У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Апеляційний суд не врахував право мешканцівспірного будинкуна частку у колгоспному дворі, як про це зазначалось при першому розгляді справи. Так, постановою Верховного Суду від 29 січня 2020 року підтверджено та не спростовано, що за даними погосподарських книг за 1967-1985 роки вказане будинковолодіння належало до суспільної групи колгоспний двір, головою якого був ОСОБА_5 , а раніше мати відповідачки ОСОБА_9 . Таким чином, відповідачка ОСОБА_4 , як член колгоспного двору, мала б право на 1/6 частки, оскільки там проживали інші особи окрім неї.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У поданому до Верховного Суду відзиві ОСОБА_3 заперечує проти доводів касаційної скарги позивача та просить залишити оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

У відзиві зазначила, що у справі суди встановили, що спірне нерухоме майно належало ОСОБА_5 саме на підставі особистої (приватної) власності і це право ніким не оспорювалось, а отже, це майно не належить до суспільної групи колгоспний двір.

Фактичні обставини, встановлені судами

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в смт Чемерівці Чемеровецького району Хмельницької області. За даними свідоцтва про народження від 17 грудня 1963 року його матір`ю є ОСОБА_4 (відповідач у справі), відомості про батька відсутні.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 та після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до матеріалів інвентарної справи № 13237 щодо житлового будинку в АДРЕСА_1 , апеляційним судом встановлено, що вказаний будинок (колишня адреса - АДРЕСА_2 ), збудований ОСОБА_5 на земельній ділянці, відведеній на підставі рішення колгоспу ім. Жданова (смт Чемерівці) від 20 листопада 1959 року № 2. 18 травня 1967 року складено акт про закінчення будівництва і введення в експлуатацію домоволодіння ОСОБА_5 на АДРЕСА_3 (номер будинку закреслено, вказано АДРЕСА_2 ). Рішенням виконкому Чемеровецької селищної ради від 26 липня 1967 року № 15 затверджено вказаний акт приймання в експлуатацію і визнано право особистої власності за ОСОБА_5 на житловий будинок і інші надвірні будівлі на АДРЕСА_2 . Рішення містить відмітку про видачу ОСОБА_5 свідоцтва про право особистої власності на будинок від 25 листопада 1967 року НОМЕР_1.

Рішенням виконкому Чемеровецької селищної ради від 29 жовтня 2002 року № 165 свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок від 25 листопада 1967 року на ім`я ОСОБА_5 , яке загублене, визнано недійсним, вирішено видати дублікат свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 . Цим же рішенням фактично змінено адресу будинку з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 .

Спірний будинок належав ОСОБА_5 на праві особистої власності на підставі рішення виконкому Чемеровецької селищної ради від 26липня 1967 року № 15 та свідоцтва про право особистої власності на будинок від 25 листопада 1967 року НОМЕР_1, які ніким не були оскаржені чи скасовані.

За даними погосподарських книг за 1967-1985 роки ОСОБА_2 зазначений як син ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які спільно проживали та вели спільне господарство і вказані як чоловік та дружина.

За життя ОСОБА_5 визнавав ОСОБА_2 своїм сином та утримував його, разом вели спільне господарство.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є його син ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі статті 531 ЦК України в редакції 1963 року (як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті), які прийняли спадщину в порядку частини першої статті 549 ЦК України (в редакції 1963 року),вступивши в управління та володіння спадковим майном.

У лютому 2003 року ОСОБА_4 отримала у державного нотаріуса Чемеровецької державної нотаріальної контори свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким вона на підставі статті 531 ЦК України в редакції 1963 року (як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті), є спадкоємцем майна ОСОБА_5 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з житлового будинку АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_5 на підставі дубліката свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 06 листопада 2002 року, зареєстрованого у Чемеровецькому БТІ за НОМЕР_1.

03 вересня 2015 року ОСОБА_4 уклала договір дарування, яким подарувала спірний житловий будинок з надвірними спорудами своїй дочці - ОСОБА_3 , яка зареєструвала своє право власності на це майно.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та в межах доводів касаційної скарги.

За змістом доводів касаційної скарги позивач не погоджується з висновками апеляційного суду щодо скасування свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно лише в частині Ѕ частини спірного майна, а не в цілому, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає оскаржувану постанову апеляційного суду в касаційному порядку лише у цій частині та в межах доводі касаційної скарги.

В іншій частині судове рішення сторонами не оскаржується.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР або ЦК України в редакції 1963 року).

Статтею 524 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК України (в редакції 1963 року).

Статтею 527 ЦК України (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця.

Відповідно до статті 529 ЦК України (в редакції 1963 року), під час спадкування за законом спадкоємцями першої черги є, у рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства (стаття 531 ЦК України в редакції 1963 року).

У справі установлено, що після смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі статті 531 ЦК України в редакції 1963 року (як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті), прийняли спадщину в порядку частини першої статті 549 ЦК України (в редакції 1963 року), вступивши в управління та володіння спадковим майном.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21 лютого 2003 року державним нотаріусом Чемеровецької державної нотаріальної контори Пилявським В.Б., спадкоємцем всього майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі статті 531 ЦК України, є лише ОСОБА_4 .

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18), від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 20 жовтня 2021 року у справі № 307/2463/15-ц (провадження № 61-16959св20) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Установивши, що позивач є особою, яка має право на спадкуванняпісля смерті ОСОБА_5 і він це право вже реалізував, прийнявши спадщину у встановленому законом порядку, проте відповідач отримала свідоцтво на спірне домоволодіння в цілому, в тому числі на належну йому Ѕ частки майна,обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що оспорюване свідоцтво порушує право ОСОБА_2 на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку, що йому належить у порядку спадкування (Ѕ), а тому наявні правові підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом щодо частки у розмірі Ѕ, оскільки визнання недійсним цього свідоцтва в цілому порушуватиме право відповідача на право спадкування належної їй частки.

При цьому апеляційний суд врахував, що позивач не оспорює право ОСОБА_4 на спадкування після смерті ОСОБА_5 , у зв`язку з чим фактично погоджується, що остання є спадкоємцем ОСОБА_5 відповідно до статті 531 ЦК УРСР (як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті).

Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 січня 2022 року у справі № 326/1511/20 (провадження № 61-18464св21).

Аналогічне стосується вимог про визнання недійсним договору дарування спірного майна та державної реєстрації права власності, які підлягають задоволенню в частині Ѕ частини спірного майна, право на яку має ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди із застосованим апеляційним судом способом захисту його прав на Ѕ частини спадкового майна, зокрема шляхом їх захисту у спосіб скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування спірного майна та скасування державної реєстрації права власності на це майно лише в частині, яка належить позивачу (Ѕ), а не в цілому.

Вказані доводи колегія суддів не бере до уваги, оскільки усправі, яка переглядається, апеляційним судом установлено, що оскаржене свідоцтво про право на спадщину за законом, видане відповідачу на весь будинок, порушує право позивача, як спадкоємця та співвласника цього майна на володіння своєю часткою у спільному майні і йому належить Ѕ частини спірного будинку, а інша Ѕ частина належить відповідачу.

Посилання заявника на те, що у цій справі постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року встановлено, що спірне нерухоме майно належить до суспільної групи колгоспний двір, є безпідставними, оскільки таких обставин Верховний Суд не встановлював.

Так, направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд вказав на те, що суди не не з`ясували чи відносився спірний будинокдо суспільної групи господарств - колгоспний двір, з урахуванням, зокрема, того, що суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). При цьому, звернув увагу на те, що позивач не заявляв вимогу про оспорення рішення виконкому Чемеровецької селищної ради від 26 липня 1967 року№ 15, яким визнано право особистої власності за ОСОБА_5 на житловий будинок і інші надвірні будівлі на АДРЕСА_2 , та свідоцтва про право особистої власності ОСОБА_5 на будинок від 25 листопада 1967 року НОМЕР_1.

За результатами нового розгляду справи суди установили, що спірне нерухоме майно належало спадкодавцю ОСОБА_5 саме на підставі особистої (приватної) власності, відповідно до рішення виконавчого комітету Чемеровецької селищної ради від 26 липня 1967 року та свідоцтва про право особистої власності на будинок від 25 листопада 1967 року, які ніким, в тому числі позивачем, не оспорювались та у встановленому порядку не скасовувались. Обставин віднесення спірного будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, судами не встановлено.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно наданої оцінки зібраним у справі доказам і встановленим у справі обставинам, містять посилання на факти і докази, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх обґрунтовано спростував, і до переоцінки яких, в силу приписів статті 400 ЦПК України, Верховний Суд вдаватися не може.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 23 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк