Справа № 463/1233/20 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/4266/21 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Назар Х.Б.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про виділ частки з майна у праві спільної часткової власності,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив виділити належну йому частку з майна, що є у спільній частковій власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: приміщення «1-5», площею 21,3 кв.м., «1-4», площею 17,8 кв.м., «1-3», площею 4,7 кв.м., «1-2», площею 12,0 кв.м., «1-1», площею 5,3 кв.м., підвал, площею 15,7 кв.м., що вказані у технічному паспорті, виданому Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 20 березня 2003 року.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі договору дарування від 26.02.2008, позивач є власником 27/100 ідеальних частин будинку АДРЕСА_1 . Крім того, разом з відповідачем є співвласником земельної ділянки площею 0,0903 га, на якій розташований цей будинок. Він фактично користується зазначеними вище приміщеннями, однак як власник не може одноосібно розпоряджатись своєю власністю. Враховуючи своє право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 про виділ частки з майна у праві спільної часткової власності відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що в судовому засіданні першої інстанції не було спростовано його посилання на матеріальне право, а саме ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 356, 357, 364 ЦК України. Зазначає, що в спірному рішенні не має посилання на матеріальне право. Також, зауважує, що в спірному рішенні вказано про компенсацію, проте ним у позові таке питання не ставилось. З таких обставин, вважає, що приймаючи рішення суд першої інстанції неправильно застосував матеріальне право та не спростував його доказів. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 поступив відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.191-192).

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є власником 27/100 частин будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування від 26.02.2008 (а.с.3).

З копії технічного паспорту, який долучений до матеріалів справи вбачається, що власником 73/100 частин будинку є ОСОБА_1 (а.с.8).

Встановлено, що будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0903 га, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.5,6).

Відповідно до положень ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено статтею 364 ЦК України. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (частини перша-третя статті 364 ЦК України).

При виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має виділятися окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Системний аналіз статей 181, 183, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено відокремлений об`єкт нерухомого майна, який за розміром відповідатиме розміру частки співвласника у праві власності.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Таким чином, поділ (виділ) майна можливий виключно у випадку, якщо існує технічна можливість утворення двох окремих об`єктів нерухомого майна.

Судом встановлено, що договір дарування, на підставі якого позивач набув у власність 27/100 частин будинку не містить конкретного переліку приміщень, які перейшли у власність позивача на підставі цього договору, також те, що приміщення про які зазначив позивач становлять 27/100 частин будинку.

У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази щодо наявності технічної можливості проведення виділу частини будинку у відповідності до розміру ідеальних часток та без проведення відповідних перепланувань.

Для вирішення вказаних питань необхідні знання в галузі будівництва з метою встановлення можливості такого поділу спірного будинковолодіння в натурі з урахуванням ДБН та правил, які віднесені до компетенції будівельно-технічної експертизи, питання про можливість проведення якої в даній справі судом не вирішувалося.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів, що існує технічна можливість проведення виділу частки в будинку з подальшим утворенням двох ізольованих квартир.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 18.11.2022

Головуючий

Судді