Справа №487/4873/20 Головуючий суду першої інстанції Боброва І. В.
Провадження №22-ц/812/949/22 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О. С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2022 року, ухвалене о 15 год 03 хв під головуванням судді Бобрової І. В. в приміщенні суду у м.Миколаєві, повний текст якого складено 26 вересня 2022 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_4 подала до суду позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що 07 березня 2018 року вона позичила ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 370 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути у строк до 01 липня 2020 року, про що ними у присутності двох свідків було складено договір.

Разом з тим, борг у визначений у договорі строк повернутий не був.

Позивач зазначала, що під час укладання вищезазначеного договору позики ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 і позичені кошти використовував в інтересах сім`ї.

У зв`язку з тим, що відповідачі у визначений договором строк не повернули кошти, вона має право на стягнення з них 370 000 доларів США боргу, трьох відсотків річних в сумі 1581,32 доларів США та пені в сумі 6325,47 доларів США.

У зв`язку з викладеним позивач просила її позов задовольнити.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечували, зазначаючи, що вищезазначений договір позики не укладався, грошові кошти від ОСОБА_4 не отримувалися.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті судом на підстави ухвали суду від 26.04.2021.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що наявні у матеріалах справи докази не доводять наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 .

З зазначеними висновками суду позивач не погодилася, у зв`язку з чим подала апеляційну скаргу, наполягаючи на необхідності стягнення боргу. Позивач зазначала, що викладені судом висновки є помилковими внаслідок невідповідності обставинам справи.

На думку позивача при складанні висновку експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз були допущені чисельні порушення діючого законодавства, а тому цей висновок є недопустимим доказом, а саме: 1) експертами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заявлялося клопотання про надання додаткових матеріалів та окремо письмового дозволу на застосування методу вологого копіювання. Однак у висновку експертизи зазначені інші прізвища судових експертів, які проводили дослідження по вказаним спеціальностям ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 ; 2) жодний з експертів, які проводили експертизу не має права на самостійне проведення досліджень з приводу змін хімічного складу барвних речовин у часі; 3) при проведенні дослідження на предмет встановлення ознак «штучного зістарення» договору позики експерти не змогли диференціювати природному чи штучному опромінюванню піддавався досліджуваний документ. І судом не обґрунтовано в мотивувальній частині рішення, яким чином це спростовує факт передачі грошових коштів; 4) висновок є неясним, оскільки відповіді експертів щодо дослідження тонерного фону на документі та щодо монтажу договору є нечіткі та розпливчасті; 5) відповіді на питання 3, 6, 7 були надані експертами необ`єктивно, оскільки ними використовувалися лише мікроскоп та різні умови освітлення, які є недостатніми для надання категоричних висновків.

Також позивач наполягала на тому, що судом було порушено норми процесуального законодавства щодо розгляду справи та ухвалення рішення у її відсутність, бо нею заявлялося клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні , не укладенням договору про надання правової допомоги з іншим адвокатом, оскільки її адвокат припинив адвокатську діяльність, а також через продовження діє воєнного стану, що загрожує життю та здоров`ю її, а також життю та здоров`ю інших учасників справи.

Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу, у яких ними наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до вимог статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі №638/20603/16 (провадження №61-26089св18), від 08 квітня 2020 року у справі №361/7130/15-ц (провадження №61-1843св20), від 21 липня 2021 року у справі №361/5840/19 (провадження №61-259св21), від 16 лютого 2022 року у справі №520/6471/17 (провадження №61-16118св20), від 21 вересня 2022 року у справі №348/2263/19 (провадження №61-72св22).

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування підстав позову позивач посилалася на укладання 07 березня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 у присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 договору позики, за яким ОСОБА_5 отримав від неї у позику 370 000 доларів США строком на 800 днів, які зобов`язувався повернути 01 липня 2020 року.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 пояснили, що ставили свої підписи на договорі позики, але у їх присутності гроші не перераховувалися.

Докази отримання позивачем письмової згоди від відповідача ОСОБА_6 на укладання договору позики ОСОБА_5 в інтересах сім`ї з метою використання отриманих у борг коштів для задоволення потреб сім`ї відсутні.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 03 листопада 2020 року №20-1187/1188, виконаної судовим експертом Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Осипчуком А. В. за заявою ОСОБА_4 на підставі тільки вільних зразків підпису та почерку ОСОБА_5 , які були надані позивачем, вищезазначений договір позики є оригіналом, який виконаний без допомоги копіювальних чи електронних засобів. Також експертом зазначено, що підпис у договорі позики виконаний самим ОСОБА_5 , а не іншою особою (т.2 а.с.79-83).

Згідно з висновком почеркознавчої та технічної експертизи документів від 25 листопада 2020 року №342/367, виконаної судовим експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Калтишевим О. В. за заявою ОСОБА_4 на підставі тільки вільних зразків підпису ОСОБА_5 , які були надані позивачем, будь-яких ознак монтажу у договорі позики не виявлено; підпис в графі позичальник від імені ОСОБА_5 у договорі позики виконаний ОСОБА_5 ; штрихи підпису від імені ОСОБА_5 у договорі позики виконані рукописним способом пишучим приладом, кульковою ручкою, барвником чорного кольору; підпис від імені ОСОБА_11 у договорі позики виконаний ОСОБА_11 ; підпис від імені ОСОБА_12 у договорі виконаний ОСОБА_12 (т.2 а.с.91-124).

Відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 07 жовтня 2021 року №17427/21-34/17428/21-33/17429/21-32/29320/29321/21-33, виконаної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Посільським О. О., ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 на підставі судового рішення про призначення експертизи, до якого додавалися матеріали цивільної справи, експериментальні та вільні зразки підписів ОСОБА_5 , підпис у графі позичальник від імені ОСОБА_5 у договорі позики від 07 березня 2018 року виконаний рукописним способом за допомогою пишучого приладу кулькової ручки, спорядженої пастою чорного кольору, без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Підпис від імені ОСОБА_5 , який міститься у договорі позики від 07 березня 2018 року, у графі «Позичальник», - виконаний ОСОБА_5 .

У досліджуваному договорі позики, спочатку був виконаний підпис від імені ОСОБА_5 , потім надрукований текст документа, після чого у графи тексту були внесені рукописні записи і підписи від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Експерти вказали, що договір позики піддавався «штучному зістаренню», а саме впливу сторонніх факторів (дії жорстокого опромінювання) не властивих для звичайних умов зберігання документів.

Договір позики було виготовлено за допомогою монтажу, шляхом використання чистого аркушу паперу, який вже містив підпис від імені ОСОБА_5 .

Експертами констатовано неможливість відповісти на питання чи виконаний підпис від імені ОСОБА_5 в графі позичальник в договорі позики в той час, яким датований документ, а у разі неспівпадіння встановити фактичний час виконання підпису. Зазначене викликане відсутністю дозволу суду на вирізання штрихів рукописних записів та підписів у всіх наданих на дослідження документах, а також застосування інших руйнівних методів.

Також експерти зазначили про неможливість відповісти на питання чи виконаний підпис у графі позикодавець від імені ОСОБА_4 та підписи від імені свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у договорі позики від 07 березня 2018 року в той час, яким датований документ, а у разі неспівпадіння, встановити фактичний час виконання підписів. Зазначене викликано відсутністю у експертів впроваджених у судову практику України методик із встановлення абсолютного часу нанесення штрихів записів та підписів, виконаних чорнилами.

Експертами не виявилось можливим встановити також час виконання друкованого тексту договору позики і встановити чи відповідає час його друкування даті, яка зазначена у ньому, оскільки на даний час методика по встановленню часу (періоду часу) друкування текстів документів за допомогою знакосинтезуючого пристрою з лазерною технологією друку, шляхом вивчення змін у часі властивостей барвної речовини (тонера) в судово-експертній практиці України відсутня, а також з причин неможливості встановити індивідуалізуючі часові ознаки експлуатаційного походження, у зв`язку з тим, що документ піддавався штучному зістаренню.

Обґрунтовуючи свій висновок, експерти наголосили, що в результаті дослідження наданого на експертизу договору позики, для відповіді на питання чи піддавався документ штучному зістареною, за допомогою мікроскопу «ZEISS Stemsi 508» та відеоспектрального компаратора «Foster+Freemen VSC 8000 (у різних умовах освітлення), було встановлено, що:

-лицьова сторона аркуша має жовтіший відтінок забарвлення на відміну від його зворотної сторони, оскільки виступаючі волокна паперу цієї сторони аркуша мають жовте забарвлення;

-частина паперу вище першої верхньої горизонтальної лінії згинання, яка має більш жовтий відтінок, відрізняється за інтенсивністю люмінесценції в УФ-зоні спектру (має більш темне світіння);

-на поверхні паперу спостерігається пожолобленість, заломи та зморшки аркуша;

-барвна речовина підпису від імені ОСОБА_5 хоча і має блиск, характерний для паст кулькових ручок, але в його штрихах присутня тьмяність, а колір барвної речовини має нехарактерний для паст кулькових ручок сіруватий відтінок;

-в друкованому тексті наявне розтріскування та обсипання барвної речовини в його знаках.

При цьому, ознаки дії високих температур, які призводять до оплавлення частинок тонеру, що унеможливлює проведення подальшого дослідження по встановленню послідовності виконання реквізитів відсутні.

Встановлене свідчить про те, що на досліджуваний документ Договір позики, датований 07.03.2018, здійснювався вплив сторонніх факторів (дія сильного природного опромінення дія сонячних променів, та/або штучного опромінення УФ-променями, та інш.), не властивих для звичайних умов зберігання документа, і дають підставу для висновку про те, що Договір позики, датований 07.03.2018, піддавався «штучному зістаренню», а саме впливу сторонніх факторів (для жорсткого опромінювання), не властивих для звичайних умов зберігання документів.

В глибоких частинах штрихів підпису від імені ОСОБА_5 відсутні мікрочастинки тонеру, що з`являються в процесі друку тексту, на відміну від прилеглих до нього ділянках.

Відсутність в глибоких частинах штрихів підпису від імені ОСОБА_5 в графі «Позичальник» мікрочастинок тонеру, на відміну від прилеглих до нього ділянок, пояснюється тим, що до виконання цього підпису, аркуш паперу не проходив через вузол друкуючого пристрою, оскільки, при проходженні паперу через заряджений ролик лазерного принтера, він отримує позитивний заряд та притягує тонер, що має відповідно негативний заряд, внаслідок чого мікрочастинки цього тонера залишаються на поверхні паперу. Але після виконання тексту Договору позики поверх вже існуючого на папері підпису від імені ОСОБА_5 частинки тонера не змогли потрапити в заглиблені місця штрихів цього підпису, так як перенос тонера у заглиблені місця погіршується внаслідок слабкої електропровідності таких місць, що обумовлено електрографічною технологією друку.

Встановлене свідчить про те, що підпис від імені ОСОБА_5 , який в документі міститься в графі «Позичальник», був виконаний на чистому аркуші паперу, ще до друкування тексту Договору позики.

Всі вищевстановлені результати дослідження по встановленню хронологічної послідовності свідчать про те, що Договір позики, датований 07.03.2018, був виготовлений за допомогою монтажу, шляхом використання чистого аркушу паперу, який вже містив підпис від імені ОСОБА_5 , поверх якого був надрукований текст документа, після чого виконані записи і підписи від імені ОСОБА_4 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т.6 а.с.74-98).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є правильним, оскільки досліджені судом докази у сукупності не дають підстав вважати, що відповідачами були порушені права позивача, про які вона заявляла у позові.

Посилання позивача на те, що висновок Київського науково-дослідного інституту судових експертиз є недопустимим доказом, колегія суддів вважає необґрунтованим. Вказаний висновок складався шістьома експертами, які мають повноваження на проведення судово-почеркознавчих та судово-технічних експертиз документів. Висновок містить відповіді на всі питання. Його зміст є ясним та зрозумілим. Оскільки вказана експертиза проводилася у складі комісії експертів, кожен з них мав право на витребування додаткових матеріалів по ній.

Що стосується тверджень позивача про порушення судом норм процесуального права, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Дії суду щодо відмови позивачу у задоволенні клопотання про оголошення перерви у справі, призначеної на 15 вересня 2022 року, не суперечать нормам процесуального законодавства. Стаття 240 ЦПК України регламентує, якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі.

Позивач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду її справи, який відбувся 15 вересня 2022 року. Розгляд справи відбувався протягом двох років. Сторони по справі та їх представники неодноразово, як усно, так і письмово висловлювали свої позиції щодо заявлених позовних вимог та заперечення, мали можливість після отримання судом у жовтні 2021 року висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз неодноразово подати свої заперечення щодо його змісту.

Отже, з урахуванням викладеного судом першої інстанції правомірно було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про оголошення перерви у судовому засіданні та закінчено розгляд справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 30 листопада 2022 року.