Номер провадження: 22-ц/813/4170/22
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 , який діє і інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (за участю третіх осіб без самостійних вимог: Органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_5 ) про усунення перешкод в спілкуванні неповнорідних брата і сестри та встановлення способів спілкування неповнорідних брата і сестри, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Малиновського О.М. 20 липня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , який діяв і інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в спілкуванні неповнорідних брата і сестри та встановлення способів спілкування неповнорідних брата і сестри (т. 1 а.с. 1-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є братом та сестрою, мають спільного батька ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 виконує всі необхідні з його сторони обов`язки по налагодженню спілкуванню дітей, однак, відповідач ОСОБА_4 навмисно руйнує сімейні зв`язки брата та сестри, не надає дочці інформацію про брата, а брату не надає інформацію про сестру, не надає можливості сестрі бачитись з братом, а брату бачитись з сестрою та спілкуватись між собою як очно, так і іншими засобами комунікації (телефонний чи інтернет зв`язок).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 а.с. 181-183).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що ОСОБА_3 навчається у навчальному закладі м. Дніпро. Крім того, необґрунтованим є посилання суду на те, що місцем проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 , оскільки місцем роботи ОСОБА_4 є м. Київ (т. 2 а.с 186-193).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Отже, ОСОБА_2 є неповнорідним братом ОСОБА_3 , оскільки у них один батько та різні матері.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 03.12.2014 року по 17.05.2018 року.

Судом першої інстанції встановлено місце реєстрації та місце проживання позивача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно розпорядження Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 23.02.2018 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , з матір`ю ОСОБА_4 .

Згідно розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 474 від 21.06.2019 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 з батьком ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_2 , в інтересах якого ОСОБА_1 подана дана позовна заява, проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , та навчається у школі міста Дніпро.

На підтвердження вищевказаного, до матеріалів справи надано інформацію від 09.07.2021 року від Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 86» Дніпровської міської ради, яка підтверджує навчання ОСОБА_2 станом на 09.07.2021 року у 5-А класі КЗО «СЗШ 86» ДМР. Вказаним листом також визначено, що місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_4 , тобто адреса, відмінна від тієї, яка зазначена в матеріалах справи.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що інформація про місце навчання дитини є належним доказом фактичного місця проживання сина позивача, що має істотне значення для вирішення спору, пов`язаного із визначенням примусових періодичних зустрічей неповнорідних брата та сестри та оцінки відповідності таких зустрічей якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Інформація про навчання ОСОБА_2 у навчальному закладі міста Дніпро підтверджує, що дитина не проживає у селі Гатне Києво-Святошинського району Київської області за місцем проживання позивача, а також вказує на те, що позивач надав суду недостовірну інформацію про дійсне місце проживання дитини, оскільки визначення судом періодичних зустрічей дітей, які зі своїми матерями живуть у різних кінцях України, є надмірним втручанням у особисте життя дітей, яке не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.

Довідкою ІІА №1391019 встановлено, що позивач не притягувався до кримінальної відповідальності, судимостей немає.

Сертифікатом 2РРС №480190 про проходження профілактичного наркологічного огляду встановлено відсутність протипоказань для роботи на керівній посаді.

Висновком фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_1 від 26.12.2018 року встановлено, що психотип ОСОБА_1 не є таким, що вказує на здатність до систематичного фізичного, психологічного, емоційного насильства, жорстокого поводження з дітьми.

Довідкою Виконкому Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 984 від 06.09.2019 підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_2 , прописано та проживає 2 чоловіка: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , але інформація про місце реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не спростовує того, що дитина навчається у місті Дніпро, та відповідно, там і проживає.

Згідно заяви ОСОБА_5 - матері ОСОБА_2 , підпис на якій 17.07.2018р. посвідчено приватним нотаріусом Резніковою Ю.О. Дніпровського міського нотаріального округу, остання характеризує колишнього чоловіка позитивно, зазначає, що він регулярно приймає участь в утриманні сина ОСОБА_3 грошовими коштами, речами та майном. Також зазначає про відсутність жодних випадків насильства, погроз, образ та іншого під час їх спільного проживання та після розірвання шлюбу.

Колегія суддів приймає до уваги, що у зазначеній заяві ОСОБА_5 власноруч зазначено, що ОСОБА_1 при кожній можливості забирає дитину ОСОБА_3 до себе у м. Київ. За твердженням ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно спілкуються по телефону, а також часто зустрічаються, дитина часто згадує поїздки до батька.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, є підтвердженням того факту, що малолітній ОСОБА_3 дійсно проживає разом із матір`ю у місті Дніпро, де і навчається.

Згідно заяви ОСОБА_5 від 04.11.2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Лаврищєвим О.А. Дніпровського міського нотаріального округу, остання зазначила, що їй відомо про спір між сторонами щодо спілкування дітей, вона цілком підтримує позивача у намаганнях зберегти родинний зв`язок між дітьми, та підтверджує повноваження адвоката Незвіського Д.Я. про надання правової допомоги малолітньому ОСОБА_3 на підставі договору № 17 від 17.04.2019 року.

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, у вказаних заявах ОСОБА_5 не пропонує своє бачення та формат зустрічей дітей, з урахуванням встановлених обставин про місце проживання дітей, у м. Одесі та м. Дніпро, та їхнього батька, який мешкає у с. Гатне, Києво-Святошинського району Київської області.

Також позивачем до матеріалів справи надані копії рішень судів: постанова Верховного суду у справі 523/7567/20 від 31.03.2021 року, рішення Окружного адміністративного суду м. Одеси у справі 420/9014/20 від 27.01.2021 року, рішення Окружного адміністративного суду м. Одеси у справі 420/3514/21 від 23.04.2021 року, які вірно не прийняти судом у якості належних доказів, оскільки вони підтверджують обставини, що не стосуються предмету доказування найбільш прийнятному для інтересів дітей способу їх спілкування.

Щодо наданих до матеріалів справи досудових попереджень, висновку та відмови у продовжені медіації, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що дані докази вказують на неможливість, на теперішній час, участі батьків при спілкуванні дітей, через нерозв`язані між ними інші спори.

Матеріалами справи встановлено, що позивач запропонував порядок спілкування дітей через особисті зустрічі (побачення) у перехідний період, на протязі одного місяця після вступу рішення в силу, наступним чином:

- кожного першого та третього четверга місця з 16:00 до 19:00 год.;

- та кожного другого та четвертого понеділка місяця з 16:00 до 19:00 год.;

- та кожної першої та третьої суботи місяця з 14:00 до 19:00 год., -

поблизу місця проживання в рекреаційних зонах дитячого дозвілля за адресою: реєстрації матері дитини ( АДРЕСА_1 ) у присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та/або інших представників членів сім`ї дитини зі сторони матері дитини до досягнення малолітньою ОСОБА_3 чотирнадцятирічного віку.

Після закінчення перехідного періоду особисті зустрічі (побачення) проводити за тим же графіком та у тому ж порядку, але без присутності матері ОСОБА_4 та/або інших представників членів сім`ї дитини зі сторони матері дитини до досягнення малолітньою ОСОБА_3 чотирнадцятирічного віку.

Однак, суд першої інстанції критично поставився до запропонованого способу через незручне місце побачень дітей, яке віддалене від місця проживання ОСОБА_2 , та присутність однієї сторони спору без іншої, що унеможливлює виконання положень статті 141 Сімейного кодексу України щодо рівності прав батьків.

Щодо зобов`язання відповідача усунути перешкоди в спілкуванні дітей, то на підтвердження наявності перешкод позивач не надав судам першої та апеляційної інстанцій жодного належного та допустимого доказу.

Відтак, оскільки позивачем не надано доказів того, що діти проживали однією сім`єю, з урахуванням відсутності усталеного досвіду контактів і прихильності між дітьми, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що примусові зустрічі дітей в інтересах батька не відповідають принципам якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до статті 259 Сімейного кодексу України брати та сестри, зокрема,, які не проживають разом, мають право на спілкування. Мати, батько, баба, дід, інші особи, з якими проживають неповнолітні брати та сестри, зобов`язані спряти їхньому спілкуванню.

Згідно з принципом 1 Декларації прав дитини, затвердженої Резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, передбачено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і можливості та прийнятні умови, які дозволяли би їй розвиватися фізично, розумово, духовно і в соціальному відношенні здоровою і нормальним шляхом й в умовах свободи та гідності.

Положенням ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини», а також положення ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України містить: «Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини».

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація) 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому випадку, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що дитина ОСОБА_3 навчається у навчальному закладі м. Дніпро, на підтвердження чого апелянтом надано заяву від 21.07.2021 року про вступ ОСОБА_3 до Одеської загальноосвітньої школи №66 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради.

Колегія суддів зазначає, що зазначена заява свідчить лише про намір ОСОБА_1 зарахувати дитину до вказаного навчального закладу, та не спростовує той факт, що у попередній період ОСОБА_3 навчався саме у Комунальному закладі освіти «Середня загальноосвітня школа № 86» Дніпровської міської ради.

Належних доказів на спростування факту навчання сина у м. Дніпро, зокрема, довідок про місце навчання дитини впродовж 1-4 класів, апелянтом не надано.

Крім того, безпідставним є посилання ОСОБА_1 на те, що місцем проживання ОСОБА_4 та дитини ОСОБА_3 не є АДРЕСА_1 , так як місцем роботи ОСОБА_4 є м. Київ, оскільки вказані доводи є виключно припущеннями апелянта, та на їх підтвердження останнім не надано жодного належного та допустимого доказу.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє і інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 21 червня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе