Справа № 486/2121/21
Провадження № 2/486/277/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого - судді Савіна О. І.

при секретарі - Коршак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення,

без участі сторін,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція», у якому просив: скасувати наказ відповідача № 1587-к від 09 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», в частині відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 10 грудня 2021 року, майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи; зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за вимушений прогул з 10 грудня 2021 року до дня поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову зазначає, що з 05 жовтня 2006 року працює в електричному цеху НАЕК «Енергоатом» ВП «ЮУ АЕС» електромонтером по ремонту апаратури релейного захисту і автоматики турбінного цеху. Згідно наказу № 876-ос від 17 серпня 2018 року з 20 серпня 2018 року він переведений на посаду майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи. 09 грудня 2021 року ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южноукраїнська АЕС» видано наказ № 1587-к, яким його відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року, у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19. Вважає наказ незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він порушує його права на працю та її оплату, яке гарантовано Конституцією України та Кодексом законів про працю України, а підстава його винесення відсутність профілактичного щеплення проти СОVID-19, не передбачена жодним законом.

Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із несплатою позивачем судового збору.

13 січня 2022 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із квитанцією.

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник відповідача 15 лютого 2022 року подав до суду відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого посилається на те, що обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина можливе виключно у випадках, передбачених Законом. Постанова КМУ № 1236 та Наказ МОЗ України №2393 жодним чином не обмежують прав людини і громадянина, які перелічені в ст. 64 Конституції України. Відсторонення працівника від роботи відбулось саме «з іншого випадку, передбаченого законодавством» згідно ст. 46 КЗпП України. ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ України №2393, на що отримали відповідні роз`яснення. 09 грудня 2021 року на засіданні штабу з координації роботи з проведення карантинних, профілактичних і протиепідемічних заходів для запобігання поширенню коронавірусу серед працівників ВП ЮУ АЕС винесено питання про виявлення фактів ухилення (відмови) працівників ВП ЮУ АЕС від обов`язкової вакцинації проти коронавірусу, яка стала обов`язковою для працівників ВП ЮУ АЕС з 08 грудня 2021 року згідно з відповідним наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року.

Крім того, представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження у справі в частині поновлення позивача на посаді, оскільки відповідно до наказу «Про допуск до роботи працівників ВП ЮУ АЕС» від 28.02.2022 року № 349-к, ОСОБА_1 допущено до роботи.

17 лютого 2022 року представник позивача надав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив: визнати незаконним наказ відповідача № 1587-к від 09 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», в частині відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 10 грудня 2021 року, майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи; зобов`язати відповідача виплатити йому середній заробіток за вимушений прогул з 10 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року; судові витрати покласти на відповідача.

05 травня 2022 року представник позивача надав до суду нову заяву про уточнення позовних вимог та просив: стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вимушений прогул з 10 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року у сумі 72 408,36 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

05 травня 2022 року представнику позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про відвід головуючого судді Савіна О.І. від розгляду даної справи.

27 травня 2022 року представник позивача надав до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив: визнати незаконним наказ відповідача № 1587-к від 09 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», в частині відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 10 грудня 2021 року, майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за вимушений прогул з 10 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року у сумі 72 408,36 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 30.05.2022 року заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Савіна О.І. від розгляду цивільної справи № 486/2121/21 залишено без розгляду.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились. Представник позивача 22 листопада 2022 року надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в останній редакції.

Представник відповідача надав до суду заяву згідно якої просив врахувати, що у відповідача змінилося найменування з Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Суд, з`ясувавши правові позиції сторін та обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20.08.2018 року працює на посадімайстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи електричного цеху ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» (наразі ВП ПАЕС) на підставі наказу № 876-ос від 17 серпня 2018 року (а.с. 4-8).

17 листопада 2021 року генеральним директором ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» було видано наказ № 1574 «Про проведення позапланового інструктажу персоналу ВП ЮУ АЕС», згідно якого наказано керівникам структурних підрозділів ВП ЮУ АЕС провести позаплановий інструктаж, із записом у журналах інструктажів з охорони праці, персоналу підрозділів, про включення ДП «НАЕК «Енергоатом» до переліку організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 (а.с. 47-48).

ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ) щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ № 2393 та були отримані роз`яснення щодо того, що нормативно-правовими актами не передбачено можливості доступу до роботи працівників, які включені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, без проходження вакцинації від COVID-19 (а.с. 57-58).

Згідно наказу № 1652 від 03 грудня 2021 року генерального директора ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а саме п.п. 7, 9 наказу, керівникам структурних підрозділів наказано при виявленні фактів відмови або ухилення від вакцинації проти COVID-19 працівниками підлеглого підрозділу: готувати накази про відсторонення працівників від роботи на підставі рішення Штабу, наданих списків та документів, згідно з п. 7,8 цього наказу (а.с. 49-51).

08 грудня 2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що згідно Наказу МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням розширений перелік професій для яких щеплення проти СОVID-19 є обов`язковим, який набирає чинності з 09 грудня 2021 року, працівники ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти СОVID-19. У разі відсутності документу, який підтверджує наявність щеплення проти СОVID-19, ОСОБА_1 буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року та постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 до усунення причин, що зумовили відсторонення. Вказане повідомлення ОСОБА_1 отримав 08 грудня 2021 року, про що свідчить відповідний запис (а.с. 38).

09 грудня 2021 року було складено акт про відмову/ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 ОСОБА_1 (а.с. 40).

Згідно протоколу від 09 грудня 2021 року (а.с. 41-42) на засіданні штабу з обговорення проведення заходів щодо обов`язкової вакцинації працівників ВП ЮУ АЕС було вирішено підготувати накази про відсторонення від роботи з 10 грудня 2021 року працівників ВП ЮУ АЕС, що відмовляються або ухиляються від профілактичного щеплення проти COVID-19 та забезпечити організацію ознайомлення відсторонених працівників з цими наказами (п. 6 протоколу). Наступний допуск до роботи відсторонених працівників здійснювати після надання працівником документального підтвердження отримання щеплення або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації (п. 9 протоколу). До протоколу додано список працівників ВП ЮУ АЕС, які відмовились або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 та які підлягають відстороненню від роботи (виконання робіт) на строк до усунення причин відсторонення (а.с. 43-45). В даному списку зазначений і ОСОБА_1

09 грудня 2021 року генеральний директор ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» видав наказ №1587-к «Про відсторонення від роботи», яким відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 10 грудня 2021 року працівників ЕЦ (до яких, відповідно списку входить і ОСОБА_1 ), які відмовились або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 на період дії карантину або на строк до усунення причин відсторонення (а.с. 9-10).

Згідно наказу № 200-к від 08 лютого 2022 року генерального директора ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» Закревського О.В. допущено до роботи з 09 лютого 2022 року як такого, що усунув причини його відсторонення (а.с. 74).

Так, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», законодавство України про охорону здоров`я базується на Конституції України і складається з цих Основ та інших прийнятих відповідно до них актів законодавства, що регулюють суспільні відносини у сфері охорони здоров`я.

За змістом статті 5 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», державні, громадські або інші органи, підприємства, установи, організації, посадові особи та громадяни зобов`язані забезпечити пріоритетність охорони здоров`я у власній діяльності, не завдавати шкоди здоров`ю населення і окремих осіб, у межах своєї компетенції надавати допомогу хворим, особам з інвалідністю та потерпілим від нещасних випадків, сприяти працівникам органів і закладів охорони здоров`я в їх діяльності, а також виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Згідно з приписами пункту «г» частини 1 статті 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: безпечні і здорові умови праці, навчання, побуту та відпочинку.

Відповідно до вимог пунктів «а» та «б» частини 1 статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій; профілактичні щеплення - введення в організм людини медичних імунобіологічних препаратів для створення специфічної несприйнятливості до інфекційних хвороб.

Положеннями частин 1, 3 статті 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», встановлено, що організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Проведення профілактичних щеплень забезпечують центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування та органи державної санітарно-епідеміологічної служби.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Водночас, частинами 2, 3 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.

Таким чином, зі змісту норми статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» вбачається, що перелік хвороб, передбачених частиною 1 цієї статті, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним.

Згідно з частинами 1-3 статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до частини 1 статті 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Перелік підстав для відсторонення не є вичерпним, оскільки законодавець у цій нормі вжив сполучення «в інших випадках, передбачених законодавством», що означає можливість визначення таких підстав і у інших нормативно-правових актах.

Щодо тлумачення поняття «законодавство», яке вжите у КЗпП України, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 9 липня 1998 року у справі №17/81-97 (№12-рп/98), у якому КСУ зазначив, що термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 Перехідних положень). У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших, передусім кодифікованих, в поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади. У Кодексі законів про працю України термін «законодавство» в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено.

Тобто, до інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 83.

Наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року, який набрав чинності з 09 грудня 2021 року затверджено Зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 215, тобто обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Державне підприємство Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.

Зазначеним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11 жовтня 2019 року № 2070).

Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинування для працівників з наведеного вище переліку наказу МОЗ № 2153, зі змінами, внесеними Наказом МОЗ № 2393, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень.

Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що ОСОБА_1 має протипоказання до вакцинації.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08.11.2021 року керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

З огляду на приписи частини 4 статті 10 ЦПК України, суд враховує норми статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, відповідно до статті 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні «Соломахін проти України» від 15.03.2012 року (заява № 24429/03), яке є частково релевантним у спірних правовідносинах, ЄСПЛ зазначив, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.

У рішенні «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13), ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити: 1) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»; 2) чи має воно на меті законні цілі; 3) чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

Зважаючи на приписи частини 4 статті 263 ЦПК України, суд враховує рішення Верховного Суду, які є дотичними до спірних правовідносин.

У постанові від 17.03.2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.

Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах.

Так, судом встановлено, що станом на 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 не надав відповідачу документ, який підтверджував наявність у нього профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16.09.2011 року № 595.

У зв`язку з чим, на виконання вимог наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 року № 2393 та постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236, генеральний директор ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» 09 грудня 2021 року наказом № 1587-к відсторонив від роботи ОСОБА_1 на період дії карантину або на строк до усунення причин відсторонення.

Позивач аргументує поданий позов тим, що обов`язковість профілактичного щеплення проти COVID-19 законом не передбачена, тому відсторонення його від посади є незаконним.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що профілактичне щеплення проти COVID-19 для позивача є обов`язковим, оскільки це передбачено наказом МОЗ України від 01.11.2021 року № 2393, а відсторонення його від роботи у зв`язку з відсутністю відповідного щеплення передбачено постановою КМУ від 09.12.2020 року №1236 (з відповідними змінами). Наведені нормативно-правові акти є обов`язковими до виконання.

Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає доводи позивача помилковими, а позицію сторони відповідача належним чином обґрунтованою та мотивованою.

Так, системний аналіз норм статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та норм статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» дозволяє дійти висновку, що наведений у цих статтях перелік хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, не є вичерпним і профілактичні щеплення від інших хвороб, за певних (встановлених у цих нормах) обставин, можуть бути також обов`язковими.

Відсутність у законі в переліку хвороб, проти яких профілактичні щеплення є обов`язковими, коронавірусної хвороби (COVID-19), не дає підстави стверджувати, що щеплення проти цієї хвороби не є обов`язковим для певних працівників, оскільки це питання, на переконання суду, може бути врегульовано не тільки законом, але і іншими підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема наказами Міністерства охорони здоров`я України як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально- небезпечним захворюванням. І ці накази є обов`язковими до виконання всіма, кого вони стосуються.

Крім цього, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 є нормативно-правовим актом, який обов`язковий до виконання в силу положень статті 117 Конституції України.

Суд зауважує, що профілактичні щеплення є одним з засобів реалізації протиепідемічних заходів, спрямованих на забезпечення санітарного благополуччя населення з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб.

Суд зазначає, що право позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, не порушено, оскільки трудовий договір з ним не припинений і за ним зберігається робоче місце, а відсторонення його від посади проведено у відповідності до вимог статті 46 КЗпП України, оскільки ця норма є бланкетною і відсилає до законодавства (яке тлумачиться у широкому розумінні і включає у себе як закони, так і підзаконні нормативно-правові акти), що містить інші випадки, не передбачені нормою статті 46 КЗпП України, за наявності яких допускається відсторонення працівника від роботи.

Також, суд констатує, що інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношені статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет.

Аналізуючи оскаржуваний наказ, суд вважає його законним, оскільки такий винесений уповноваженою особою у відповідності до вимог законодавства, з дотримання встановленого порядку. Доказів протилежного стороною позивача не надано.

Окрім того, оскільки вимога позивача про визнання незаконним наказу № 1587-к від 09.12.2021 року в частині відсторонення його від роботи без збереження заробітної плати з 10.12.2021 рокусудом задоволенню не підлягає, то не підлягає задоволенню й вимога про стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить переконання, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити повністю.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, витрати зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за період відсторонення,відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

У зв`язку з оголошенням в судовому засіданні вступної і резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 25 листопада 2022 року.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О. І. Савін