Справа № 510/1746/21
Провадження № 2/510/140/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2022 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Бошков І.Д.,

за участю: секретарів - Арабаджи Л.В., Березенко С.П.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

позивача - ОСОБА_2 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ренійської міської ради Ізмаїльського району, Ізмаїльської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, де пред`явлені позовні вимоги не визнав, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позивних вимог. Також, просив суд розглянути справу без участі представника Ренійської міської ради.

Представник позивача надав суду відповідь на відзив, де просив суд не приймати до розгляду відзив на позовну заяву наданий відповідачем, визнати причини пропуску строку позовної давності до суду поважними, наполягав на задоволенні позовних вимог. Позивач підтримав свого представника.

Представник Ізмаїльської районної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: копія паспорту громадянина України ОСОБА_2 ; копія архівної довідки про трудовий стаж ОСОБА_2 від 12.07.2021р. № Б-35/02-02; копія трудової книжки ОСОБА_2 , заповнена 05.06.1998р.; копія листа відповіді сектору № 1 Управління в Ізмаїльському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області. від 25.08.2021р.; копія державного акту на право колективної власності на землю серії ОД № 19-4001; копія додатку до Державного акту серії ОД № 19-4001 «Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства «Прикордонник»»; копія виписки із рішення засідання реорганізаційної комісії від 17.03.2000р.; інформація з Реєстру щодо СВК «Прикордонник», Орлівської сільської ради, Ренійської райдержадміністрації.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 01.04.1993р. був прийнятий в члени Колективного сільськогосподарського підприємства «Прикордонник», в с. Орлівка Ренійського району Одеської області та працював машиністом-екскаваторником до квітня 1994 року, у зв`язку з призванням на строкову військову службу. Після строкової військової служби, починаючи з листопада 1996 року по березень 2000 року позивач продовжив роботу у КСП «Прикордонник». У березні 2000р. КСП «Прикордонник» було реорганізовано та було утворено СВК «Прикордонник», який був правонаступником КСП «Прикордонник». У лютому 1996 року рішенням 6 сесії Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області ХХІІ-скликання від 08.08.1995 року було передано КСП «Прикордонник» у колективну власність земельну ділянку площею 4374,7 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та виданий державний акт на право колективної власності на землю серії ОД № 19- 4001 від 28.02.1996 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 2. Землі колективної власності були розпайовані членами КСП, згідно із «Списком громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства», що є додатком № 1 до державного акту, та почали видаватися сертифікати на земельні частки (пай). Прізвище позивача ОСОБА_2 помилково не було включено у списку громадян-членів КСП «Прикордонник», який є додатком № 1 до державного акту, тому сертифікат на право на земельну частку (пай) йому не виготовлявся і не видавався. Однак, на час отримання державного акту на землю та її розпаювання між членами КСП «Прикордонник» позивач був членом КСП, мав право на отримання земельного паю, проте помилково та з невідомих причин не був включений до списку, доданого до державного акту на право колективної власності на землю. Так, представник позивача стверджує, що законні права позивача на земельну частку (пай) були порушені, оскільки він має право на земельну частку (пай) із земель КСП «Прикордонник» с. Орлівка Ренійського району Одеської області у розмірі 2.55 умовних кадастрових гектарів і підлягають захисту у судовому порядку.

Представник позивача, зазначив, що позивач звертався раніше щодо порушеного права до СВК «Прикордонник», як правонаступника КСП «Прикордонник», до Орлівської сільської ради Одеської області, до Ренійської районної державної адміністрації щодо виділення йому земельної частки (паю) на території Орлівської сільської ради. Однак вирішити це питання у досудовому порядку не вдалося. У СВК «Прикордонник» усно повідомили, що всі земельні ділянки були виділені у зв`язку з чим не можуть додатково виділити йому земельну частку (най). Позивачу також було повідомлено, що згідно рішення засідання реорганізаційної комісії від 17.03.2000 року було вирішено звернутися до Орлівської сільської ради щодо виділення земельного паю із земель резервного фонду для додатковою переліку (списку) пропущених членів КСП, до якого також включили і позивача. СВК «Прикордонник» реорганізовано, тому наразі, вирішити це питання з СВК не вбачається за можливе. В Орлівській сільській раді сільський голова та землевпорядник усно повідомили позивачу, що вільних земельних ділянок не було, а тому виділити належну йому земельну частку із земель резервного фонду не можуть.

Вивчивши матеріали справи та надані документи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вислухавши думку представника позивача та позивача, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування).

Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року).

Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай).

Як встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_2 в період з 01.07.1993 року по квітень 1994 року перебував у трудових правовідносинах із КСП «Прикордонник». Після строкової військової служби, починаючи з листопада 1996 року по березень 2000 року позивач продовжив роботу у КСП «Прикордонник».

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 , станом на час видачі КСП «Прикордонник» 28.02.1996 р. державного акту серії ОД 19-4001 перебував членом КСП, суд приходить до висновку, що не включення його до списку, доданого до вказаного державного акту, неможна вважати правомірним.

Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З огляду на вищезазначені вимоги в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або

третейським судом незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у позивача ОСОБА_2 виникло ще у 1996 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року.

З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивач звернувся лише у вересні 2021 року, жодних доказів, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивача, які унеможливлювали її звернення з цим позовом впродовж зазначеного строку, він та його представник не надали.

Обґрунтовуючи звернення до суду лише у 2021 році ОСОБА_2 вказав, що після звільнення його з роботи, з 2000 року переїхав до іншого населеного пункту - м. Одеси, де фактично знаходився і працював, і не міг мати або отримати інформацію щодо своїх прав на земельну частку (пай). Представник позивача, зазначив, що позивачу ані усно, ані у письмовому вигляді не повідомлялось про наявність державного акту про складання списків осіб, які мають право на земельну частку (пай), про виготовлення та видачу сертифікатів, про затвердження додаткового переліку (списку) пропущених членів КСП, та його не ознайомлювали з вказаними документами. Позивач у судовому засіданні пояснив, що він ще у 2000 р. знав, що його право на отримання маю порушено, але у в`язку із тим, що він не був у селі, а працював у м. Одеса, він не мав можливості своєчасно звернутися до суду, для захисту свого порушеного права.

Разом з тим, суд не може визнати зазначені причини пропуску строку на звернення до суду поважними, виходячи з наступного.

Представник відповідача зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «дізналась» та «повинна була дізнатись», що містились в ст. 76 ЦК УРСР, так само, як і термінів «довідався» і «міг довідатись», застосованих у ст. 261 чинного ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинний також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 після закінчення роботи в КСП вживав заходів щодо встановлення свого права на земельну частку (пай), зокрема, оскаржував рішення про не включення його до списків на паювання земель колективної власності КСП «Прикордонник», оскаржував рішення загальних зборів, в якому визначено принципи формування спільної власності та права членів щодо неї.

Щодо вимог представника позивача не приймати до розгляду відзив на позовну заяву наданий представником Ренійської міської ради, суд зазначає, що згідно вимог ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем, або третейським судом незалежно від заяви сторін. А даному випадку, представник відповідача, просив суд застосувати строк позовної давності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав ОСОБА_2 пройшло більше трьох років (більше 20 років, тобто: майже сім строків позовної давності звернення до суду), а доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності, ним не наведено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судовий збір на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 71, 75 ЦК Української РСР 1963р., ст. ст. 2, 4, 5, 12, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Ренійської міської ради Ізмаїльського району, Ізмаїльської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Д. Бошков