Провадження №2/369/5685/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі судді Янченка А.В., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальності «Юридична компанія «Стратегія» про забезпечення позову в цивільній справі № 369/11834/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальності «Юридична компанія «Стратегія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прав іпотекодержателя, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/11834/22.

22.11.2022 року разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій представник позивача просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером :01:056:0020 площею 0,1500 га, що розташована у АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/11834/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальності «Юридична компанія «Стратегія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прав іпотекодержателя.

Підставою і причиною для подачі вказаного позову слугує та обставина, що позивач набувши статусу кредитора за кредитним договором, в процесі підготовки укладення договору про відступлення прав за іпотечним договором, посвідченим 07.12.2005 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В., за реєстровим № 14864, стало відомо, що обтяження майна іпотекою внесеного на підставі іпотечного договору, було вилучено з Державного реєстру іпотек 18.10.2011 року, на підставі Рішення Святошинського районного суду м. Києва, по справі № 2-3646/Н від 27.07.2011 року, що вбачається з відомостей з Державного реєстру іпотек.

05.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_2 безоплатно передала у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку за кадастровим номером :01:056:0020, площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ № 217715, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 19.05.2006 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди 78, на якому 21.10.2011 року проставлена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. відмітка про перехід права власності до дарувальника. Факт переходу права власності зареєстровано в поземельній книзі 05.12.2012 року за реєстровим номером 002. Документ, який є підставою для виникнення права власності договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Лисенком О.О. 21.10.2011 року за реєстровим № 1708.

Як вбачається з оскаржуваного договору купівлі-продажу, земельна ділянка за кадастровим номером :01:056:0020 площею 0,1500 га, що розташована в АДРЕСА_1 належала відповідачу 1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.12.2005 року № 14857 та відповідно до іпотечного договору земельна ділянка за кадастровим номером :02:003:0015 площею 0,1500 га, що розташована у АДРЕСА_1 належала Відповідачу 1 на підставі цього ж самого договору купівлі-продажу земельної ділянки. Таким чином, земельна ділянка за кадастровим номером :02:003:0015 та земельна ділянка за кадастровим номером :01:056:0020 це одна і та сама земельна ділянка.

Заявник також вказує, що вище зазначена обставина також підтверджується тим, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку та в оскаржуваних договорах описані межі спірної земельної ділянки, а саме: А до Б землі надані ОСОБА_4 , Б до В землі загального користування/ АДРЕСА_2 до Г землі надані ОСОБА_5 , Г до Д землі надані ОСОБА_6 , Д до А землі надані ОСОБА_7 .

Також на замовлення позивача, ТОВ «ЮК «Стратегія» було проведено судову земельно-технічну експертизу за результатами якої 31.07.2020 року складено висновок № 976/07-2020.

На вирішення судової земельно-технічної експертизи було поставлено наступне питання «чи являється земельна ділянка з кадастровими номерами :02:003:0015 та :01:056:0020 однією і тією ж самою земельною ділянкою?».

Судовим експертом було встановлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами :02:003:0015 та :01:056:0020 являються тотожними.

Так, заявник зазначає, що на його переконання використавши підроблене судове рішення, було вилучено обтяження та незаконно відчужено земельну ділянку. Явно і очевидно, що відчуження земельної ділянки було після винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому дані дії було вчинено з метою ухилення від його виконання. Відповідач 1 може в будь-який момент відчужити земельну ділянку, а тому є необхідність у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку. Позивачем було знайдено ряд оголошень про продаж спірної земельної ділянки.

Крім того, у разі незастосування заходів забезпечення позову може бути нанесена шкода інтересам третіх осіб (покупців), оскільки у разі продажу земельної ділянки, яка є предметом іпотеки, усі подальші угоди, за якими буде відчужена земельна ділянка будуть визнані недійсними і покупцям необхідно буде докласти значних зусиль для повернення коштів, сплачених за земельну ділянку.

Відтак, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що ще до вирішення даної справи, з метою подальшого ухилення від виконання рішення, земельна ділянка буде відчужена третім особам, що унеможливить виконання рішення по даній справі.

Відповідно до частини першої ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву позивача слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п. 4 постанови Пленуму від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 року).

Позивачем не доведено ризики утруднення виконання можливого рішення суду або неможливості його виконання, без вжиття заходів забезпечення позову.

Так, матеріали заяви не містять належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, про який просить представник позивача, а посилання у заяві лише на потенційну можливість, припущення представника щодо утруднення виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Наведенні представником позивача доводи щодо імовірності продажу спірної земельної ділянки, не можуть бути прийняті судом, так як з доданих до заяви про забезпечення позову скрін-шотів оголошень з продажу земельних ділянок, не можливо встановити, що оголошення стосуються саме спірної земельної ділянки.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З врахуванням наведеного, суд, надаючи оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, враховуючи співмірність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у майбутньому.

На підставі вище викладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальності «Юридична компанія «Стратегія» про забезпечення позову в цивільній справі № 369/11834/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальності «Юридична компанія «Стратегія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання прав іпотекодержателя відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 23.11.2022 року.

Суддя А.В. Янченко