Єдиний унікальний номер судової справи 484/920/18
Номер провадження 22-ц/812/1001/22
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

05 грудня 2022 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лівінського І.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі:

представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області 11 жовтня 2022 року під головуванням судді Закревського В.І., в приміщені цього ж суду (повний текст складено 17 жовтня 2022 року), за заявою ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, правонаступником якої є Бучанська районна державна адміністрація Київської області, об`єднану зі справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в порядку цивільного судочинства до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду.

В обґрунтування заяви зазначено, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року скасовано рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року у цивільній справі №484/920/18 за позовом ОСОБА_4 до Органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, об`єднаній зі справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання, та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Відібрано дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 та повернуто їх батькові ОСОБА_4 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Рішення суду в частині відібрання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 та повернення їх батькові ОСОБА_4 допущено до негайного виконання.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишено без змін.

22 лютого 2022 року ОСОБА_1 отримала вимогу державного виконавця про те, щоб бути присутніми 04 березня 2022 року об 11:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення виконавчих дій, а саме: відібрання малолітніх дітей у ОСОБА_1 та повернення їх батькові ОСОБА_4 .

Одночасно, станом на 15 серпня 2022 року в провадженні Миколаївського апеляційного суду перебуває справа за №484/554/18 за апеляційними скаргами Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області та ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2021 року, ухвалене за позовом Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , Управляння у справах дітей Первомайської міської ради Миколаївської області, Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав. Тобто, фактично діти можуть бути повторно відібрані в батька, що залежить виключно від рішення суду.

Також, 24 лютого 2022 року розпочалась військова агресія російської федерації проти України. У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України за №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та триває й в день подання заяви.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18, відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.

В свою чергу, на думку заявника, воєнний стан безумовно можна віднести до надзвичайної події, що робить виконання рішення суду неможливим або значно утрудненим у цей період часу.

Діти знаходяться в стресовій ситуації через необхідність тимчасової зміни місця проживання через воєнний стан. Додаткова зміна місця проживання на Миколаївську область ставить під загрозу психічну та фізичну безпеку дітей та фактично обставина воєнного стану ускладнює та робить неможливим виконання судового суду.

Посилаючись на викладені обставини, враховуючи інтереси малолітніх дітей, а також факт надзвичайної події - воєнного стану в державі, ОСОБА_1 просила відстрочити виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року в частині відібрання у неї малолітніх дітей: ОСОБА_5 , 2013 року народження, та ОСОБА_6 , 2015 року народження, та передачі їх батькові ОСОБА_4 строком на 6 місяців, або до закінчення строку дії воєнного стану в Україні.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду.

Ухвала суду мотивована тим, що факт введення в Україні воєнного стану не свідчить ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для відстрочення виконання рішення суду. Жодних обмежень щодо виконання судових рішень на період дії воєнного часу діючим законодавством не передбачено.

Заявником та її представником не надано достатніх доказів на підтвердження виникнення виключних обставин, які б в розумінні ст.435 ЦПК України давали підстави для відстрочки виконання рішення суду, а також наведені боржником підстави не можуть бути визнанні такими, що вказують на необхідність відповідного відстрочення виконання рішення суду, пов`язаного із переданням дітей від опікуна до біологічного батька.

Крім того, відстрочення виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року у справі №484/920/18 до ухвалення Миколаївським апеляційним судом рішення у справі №484/554/18, як виключна обставина, вже були предметом розгляду Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області та ухвалою зазначеного суду від 06 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 з цих мотивів було відмовлено. Ухвала суду набрала законної сили, а тому ці виключні обставини судом не розглядаються.

В апеляційній скарзі представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу міськрайонного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, про задоволення заяви.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Первомайської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_1 , Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, об`єднану зі справою за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , про негайне відібрання малолітніх дітей і повернення їх за попереднім місцем проживання.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Відібрано дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 та повернуто їх батькові ОСОБА_4 .

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 057 грн. 20 коп.

Рішення суду в частині відібрання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у ОСОБА_1 та повернення їх батькові ОСОБА_4 допущено до негайного виконання.

Постановою Верховного Суду від 23 вересня 2020 року постанову Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишено без змін.

Звертаючись до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду ОСОБА_1 посилалась на те, що діти знаходяться в стресовій ситуації через необхідність тимчасової зміни місця проживання через воєнний стан, а додаткова зміна місця проживання на Миколаївську область ставить під загрозу психічний та фізичну безпеку дітей, та фактично обставина воєнного стану ускладнює та робить неможливим виконання рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив із відсутності доказів на підтвердження об`єктивних підстав для відстрочки виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 10 березня 2020 року.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п.40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 ст.6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», №22774/93, п.74, ECHR 1999-V).

Відповідно до ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підставою для відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Право сторони звернутися із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду передбачене також статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо).

Системний аналіз зазначених норм законодавства свідчить, що закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення або розстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи.

Підставою для застосування ст.435 ЦПК України і ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» є виняткові обставини, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Вирішуючи питання щодо можливості відстрочення чи розстрочення виконання рішення, суд повинен врахувати майнові інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини кожної сторони у виникненні спору та інші обставини справи. Матеріальний стан боржника не є безумовною підставою для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду і підлягає оцінці у сукупності з іншими фактичними обставинами. Задоволення заяви сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа №796/43/2018), у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року (справа №2-1230/11).

Обставинами, які утруднюють виконання рішення, можуть бути тільки ті обставини, які існують насправді і які безпосередньо не дозволяють виконати судове рішення в обсязі, строки та в порядку, визначеному в ньому.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 26 грудня 2003 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці звертає увагу, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи.

Відповідно до ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, заявником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог про відстрочення виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що само по собі запровадження в Україні воєнного стану, на що посилається заявник, не свідчить ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для відстрочки виконання рішення суду.

Жодних обмежень щодо виконання судових рішень на період дії воєнного часу діючим законодавством не передбачено.

З огляду на вищезазначене, посилання заявника і зазначені нею доводи не є тими виключними обставинами, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, заявником до суду не надано.

Також колегія суддів звертає увагу на той факт, що даному випадку, з дня ухвалення рішення у даній справі минуло більше одного року. А тому відповідно до ч.5 ст.435 ЦПК України заява про відстрочку виконання судового рішення не може бути задоволена.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Обґрунтовуючи своє судове рішення колегія суддів приймає до уваги, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (рішення від 07 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України», заява № 71186/01, п. 84).

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 17 травня 2005 року «Чижов проти України» вказано, що на державі лежить зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.

Отже, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд, той суд, який надає відстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація "потерпілій стороні" за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для "потерпілої сторони", 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За такого, висновок міськрайонного суду про недоведеність заявником підстав для відстрочення рішення суду є правильним, а його висновки про відсутність обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду або утруднюють його виконання, є обґрунтованими, та такими, що ґрунтуються на вірно встановлених ним обставинах справи.

Відтак, підстав для скасування ухвали суду, яка постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає, наслідок чого є залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: І.В. Лівінський

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 грудня 2022 року