Справа № 944/4932/21 Головуючий у 1 інстанції: Поворозник Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/155/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 08 серпня 2020 року, маючи намір переказати кошти своєму близькому родичу, помилково здійснив переказ 5000 грн. зі свого карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_2 . Стверджує, що перебував з відповідачем в дружніх відносинах, відтак вірив його обіцянкам повернути кошти у відповідь на неодноразові звернення до відповідача з проханням про їх повернення. Зазначає, що відповідач умисно не повертає йому безпідставно набуті кошти, зважаючи на те, що він тривалий час не виконує інші свої фінансові зобов`язання, в тому числі встановлені рішеннями судів. Вважає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави зобов`язана повернути потерпілому е майно. Вказує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Наголошує, що оскільки термін прострочення грошового зобов`язання на день звернення з позовом до суду складає 392 дні, відтак з відповідача на його користь підлягає стягненню 511.14 грн. інфляційних втрат та 3 % річних в розмірі 160.93 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 5 672.57 грн.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, не повідомивши його належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду. Зазначає, що між ним та відповідачем не існувало договірних правовідносин, відтак у відповідача відсутні правові підстави для набуття коштів в розмірі 5000 грн., помилково переказаних на його рахунок, а переказ спірних коштів між рахунками різних банків унеможливив ідентифікацію отримувача коштів під час здійснення переказу. Вважає, що висновки суду про наявність між ним та відповідачем попередньої домовленості щодо відсутності необхідності повернення коштів, їх дарування чи наявності інших договірних відносин грунтуються на припущеннях, оскільки не підтверджені жодними доказами. Вказує, що відносини, які виникли між ним та відповідачем, є предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України, відтак суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не застосувавши закон, який підлягає застосуванню, а саме, ст. 1212 ЦК України. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 лютого 2022 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року призначено на 16 год. 00 хв. 06 червня 2022 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 16 червня 2022 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 06 червня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 16 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами безпідставність отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 5000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Предметом регулювання глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 серпня 2020 року ОСОБА_1 переказав 5025 грн. з карткового рахунку № НОМЕР_1 на картковий рахунок № НОМЕР_2 , що підтверджується дублікатом чека № ЕСМ_Р24А518002067С44376 (а.с. 8).
В графі призначення платежу зазначено «перевод с карты НОМЕР_3 на карту НОМЕР_4 ».
З листа Львівського обласного управління-філії Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 12 жовтня 2021 року № 111.25-03/66568 вбачається, що банківська платіжна картка № НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 36).
23 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів шляхом переказу на його картковий рахунок протягом трьох днів з моменту отримання листа.
З листа «Укрпошти» від 04 серпня 2021 року № 1853-Ш-090-В вбачається, що ОСОБА_2 вимогу не отримав, а лист повернуто за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання відповідно до п. 116-117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
05 червня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів шляхом переказу на його картковий рахунок протягом трьох днів з моменту отримання листа, яку надіслав у Військову частина НОМЕР_5 за місцем проходження служби відповідача.
Зі змісту листа Військової частини НОМЕР_5 від 16 липня 2021 року № 3071 вбачається, що 15 липня 2021 року ОСОБА_2 отримав вимогу ОСОБА_1 , однак жодних дій на виконання вимоги про повернення коштів відповідач не вчинив.
Разом з тим, 19 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського обласного управління- філії Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» з проханням повідомити йому прізвище, ім`я, по батькові власника карткового рахунку № НОМЕР_2 .
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 покликається на те, що, маючи намір переказати гроші своєму близькому родичу, помилково здійснив переказ коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 .
Пунктом 1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку належного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ.

З дублікату чека № ЕСМ_Р24А518002067С44376 від 08 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 переказав 5025 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , з яким він перебував у дружніх відносинах.
При перерахуванні коштів платником вказано номер рахунку отримувача, а в графі призначення платежу зазначено «перевод с карты НОМЕР_3 на карту НОМЕР_4 ».
Таким чином переказ коштів позивачем здійснювався саме на рахунок відповідача, а не на рахунок іншої особи, як стверджує позивач.
Отже, ОСОБА_1 добровільно перераховував кошти саме на картковий рахунок ОСОБА_2 з відповідним цільовим призначенням, що спростовує доводи позовної заяви та апеляційної скарги про помилковість такого переказу.
Колегія суддів звертає увагу, що після здійснення переказу коштів на картковий рахунок відповідача позивач взагалі не звертався до банку з повідомленням про помилковість такого переказу, тривалий час не вчиняв жодних дій щодо повернення коштів, а майже ніж через рік після здійснення переказу, а саме, 19 липня 2021 року, звернувся до банку отримувача з проханням повідомити власника карткового рахунку, незважаючи на те, що такий йому був достеменно відомий, з огляду на те, що ще в травні 2021 року, тобто до звернення до банку, звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів.
Враховуючи те, що цільовим призначенням платежу позивач зазначив переказ коштів саме на картку відповідача, а не іншої особи, тривалий час не вчиняв жодних дій, спрямованих на повернення коштів, що свідчить про те, що його влаштовувало те, що ОСОБА_2 користувався його коштами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем недоведено помилковість переказу коштів в розмірі 5025 грн. на картковий рахунок відповідача та безпідставність отримання спірних коштів відповідачем, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи спростовуються матеріалами справи, оскільки судове засідання було призначено на 10 год. 00 хв. 16 листопада 2021 року, позивачу було відомо про судове засідання, призначене на 16 листопада 2021 року, що ним визнається в апеляційній скарзі. Крім того, 02 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про розгляд справи без його участі, в якій підтвердив, що йому відомо про дату судового засідання (а.с. 40).

Зі змісту рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року вбачається, що учасники справи не з`явилися в судове засідання, призначене на 16 листопада 2021 року, відтак рішення суду ухвалено за відсутності учасників справи, тому датою ухвалення рішення є не дата призначення судового засідання, а дата складення судового рішення, тобто 22 листопада 2021 року.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 4 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення, а відтак твердження апелянта про порушення порядку проголошення судового рішення та відсутність короткого судового рішення, яке містить вступну та резолютивну частину, є безпідставним.

Покликання апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів наявностіміж ним та відповідачем договірних відносин не спростовують відсутність помилки в діях ОСОБА_1 щодо переказу спірних коштів та не підтверджують безпідставність набуття таких ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 22 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 16.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк