КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 753/15835/20

номер провадження №22-ц/824/6721/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року /суддя Лужецька О.Р./

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути заборгованість в сумі 3 312 429,70 грн, з яких заборгованість за основним зобов`язанням: 2 797 830 грн, 3% річних 179 137,77 грн, інфляційні втрати 335 461,93 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 100 000 доларів США, 3% річних в розмірі 171 913,56 грн. та судовий збір в сумі 9 143,70 гривень. В іншій частині відмовлено. /т. 2 а.с. 1-5/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що грошові кошти від позивача відповідач не отримував, а розписка була написана відповідачем під тиском та погрозами. Суд безпідставно не врахував покази ОСОБА_5 , допитаного в якості свідка та не надав цим обставинам належної оцінки обмежившись лише висновком про відсутність допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Наголошував, що за правовими позиціями касаційного суду, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказував, що з 2011 року між сторонами існували домовленості щодо спільної діяльності, яка полягала у реалізації арештованого та конфіскованого в рамках виконавчого провадження майна. Вказував, що він учасник та керівник ТОВ "УКРСПЕЦТОРГ ГРУП". Позивач офіційно не приймав участі у діяльності вказаного Товариства, при цьому прибутки від діяльності вказаного Товариства мали розподілятись між сторонами. Зазначене Товариство у січні 2012 році виграло тендер Міністерства юстиції України на реалізації конфіскованого та арештованого в рамках виконавчого провадження майна та отримало ліцензію на здійснення цієї діяльності. У 2013 році, з призначенням нового Міністра Юстиції України, ТОВ «Укрспецторг груп» було позбавлено дозволу на реалізацію арештованого майна, та позивач заявив відповідачу про нібито наявність заборгованості з розподілу доходів отриманих від діяльності ТОВ, та вимагав виплати цієї заборгованості. ОСОБА_6 25 грудня 2013 року під тиском, написав розписку згідно якої, він нібито отримав від позивача в борг 300 тис. дол. США, хоча насправді жодних коштів не отримував, жодних боргових відносин (відносин займу) між сторонами не було. Під вказаною сумою ОСОБА_4 вбачав свою нібито неотриману частку доходів від доходу ТОВ за певний період діяльності. Підтвердженням того, що насправді жодних коштів у борг не передавалось слугує й той факт, що позивач вимагає повернути лише суму, еквівалентну 100 тис. доларів США, а не 300 тис. доларів США які нібито отримав ОСОБА_2 за розпискою і вважає 200 тис. доларів США прощеним боргом.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_1 звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів. Вказував, що доводи скаржника щодо не отримання коштів за позикою, судом першої інстанції вже перевірялись та їм надавалась оцінка, а відтак, скарга подана до апеляційного суду виключно з формальних міркувань. Так, скаржник у своїй же скарзі підтверджує факт власноручного складення ним розписок від 25.12.2013 та від 21.02.2017. У відповідності до положень ч. 2 от. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З фактичних обставин справи вбачається, що 21.02.2017 року між сторонами в дійсності було укладено новий договір позики, в якому сторони погодили зміст зобов`язання - повернення позики; суму позики - 100 000,00 доларів США та строк виконання зобов`язання (повернення позики) - до 01.03.2019. З урахуванням зазначеного, посилання скаржника на недоведеність наявності правовідносин позики та отримання грошових коштів не ґрунтуються на законі та є надуманими, що підтверджується фактичними обставинами справи, доведені у передбачений законом спосіб письмовими доказами. Приведені доводи щодо «вчинюваного тиску» та «погроз», вірно оцінені судом першої інстанції критично, оскільки, окрім пояснень самого відповідача, не підтверджуються жодними доказами. Відхилення вказаних доводів судом першої інстанції є підставним та правильним, оскільки вони є абсурдними та надуманими. просив також стягнути витрати на правову допомогу, докази понесення яких будуть надані після судового розгляду.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, направив заяву про відкладення розгляду справи через сімейні обставини, які саме не вказав, доказів також не надав.

Зважаючи на те, що позиція апелянта викладена в апеляційній скарзі, підстав для розгляду за участю апелянта судом не встановлено, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за його відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 25.12.2013 року ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив отримання ним у борг у ОСОБА_4 300 000 доларів США зі строком повернення до 01.03.2014 року.

21.02.2017 року ОСОБА_2 написав розписку, якою підтвердив, що станом на 21.02.2017 року у нього наявний борг перед ОСОБА_7 в сумі 100 000 доларів США, який зобов`язується повернути 01.03.2019 року.

На теперішній час відповідач суму боргу не повернув.

Судом встановлено, що оригінали розписок знаходяться у позивача.

Між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами ст. 1046 ЦК України якою передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцеві вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на досліджену розписку від 21.02.2017 року, наявну у справі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами в належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів сумі 100 000 доларів США, вчинена сторонами письмова форма договору позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Відповідачем не спростовано твердження позивача про невиконання грошового зобов`язання за розпискою від 21.02.2017 року.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань у встановлений строк не виконав, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу його розписки.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підставі боргового документу від 21.02.2017 року між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 100 000 доларів США не повернуті, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В зв`язку з тим, що відповідач продовжує користуватися грошовими коштами, у позивача виникло право на стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, яка згідно уточненого розрахунку суду становить: 171 913,56 грн.

На підставі викладеного, судом встановлено, що позовні вимоги позивача до відповідача підлягають задоволенню частково.

Доводи відповідача про те, що грошові кошти від позивача він не отримував, а розписка була написана ним під тиском та погрозами суд першої інстанції обґрунтовано відхилив, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а згідно частини 5 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких доказів, що договір позики є недійсним матеріали справи не містять.

Аналогічно відхиляє суд апеляційної інстанції і доводи апелянта щодо справжніх правовідносин, що виникли між сторонами у виді спільної діяльності щодо реалізації конфіскованого майна, оскільки жодних доказів зазначеного апелянтом не надано.

Дійсно, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Водночас, за відсутності у матеріалах справи будь-яких належних доказів на підтвердження викладеного в апеляційній скарзі, що повинно доводитись не лише показаннями особисто ОСОБА_2 з огляду на предмет позову, суд позбавлений можливості перевірити зазначені обставини та надати їм відповідну правову оцінку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: