Справа № 309/985/22
Провадження № 2/309/200/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Піцура Я.Я.,

за участю секретаря Губаль Г.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підставі спадкового договору від 05.11.2013 року №5459 він є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Згідно п.5.1 Спадкового договору на позивача було покладено обов`язки надати право постійного проживання одноособово (без родини та інших членів сім`ї) в квартирі дружини відчужувача ОСОБА_3 . Однак позивач не має можливості вільно користуватися своєю власністю у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, яка систематично порушує правила співжиття, не сплачує комунальні послуги, руйнує та псує майно, що у свою чергу робить неможливе їх спільне проживання у вказаній квартирі. Позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, органів місцевого самоврядування щодо протиправної поведінки відповідача, що не дало результатів

Посилаючись на викладене та приписи ст.ст. 317, 319, 391 ЦК України, ст.116 ЖК України просить суд виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.

Відзиву на позов відповідачі не подавали.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_5 підтримав позов та просив його задовольнити. Зазначив, що після смерті його батька залишилася цивільна жінка, яка була поселена у спірний будинок. Було укладено спадковий договір з умовою її проживання. Після смерті батька відповідачка веде неправильний спосіб життя, почалися крадіжки, нищення майна, зриваються замки, там ходять цигани, будинок є занедбаним. Коли він приходить до будинку, то вона нецензурно висловлюється. Він постійно мусить викликати поліцію щоб зайти у будинок. Комунальні платежі ніхто не платить. Внаслідок дій відповідачки він не може приступити до облаштування будинку. Сам він проживає у АДРЕСА_3 .

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав позов. Зазначив, що йде систематичне псування та нищення майна. Позивач не може зайти до будинку. Цьому є достатньо доказів. Відповідачка продає майно, яке знаходиться у будинку.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Ствердила, що все, що вказане у позові є неправдою. Позивач відключив їй газ, заборгованості не було, і набігла певна сума за доставку газу. Водопостачання не дозволяє зробити. Вона живе у будинку тривалий час і те майно є спільно нажитим. Батарею іржаву цигани випросили, однак то її батарея. Позивач закрив гараж та створює їй перешкоди у проживанні. У двір вона його пускає, однак до будинку ні, бо там знаходяться її речі. Щодо заборгованості за газ, то така виникла через відключення від газопостачання, і вона подала заяву про реструктуризацію.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову та підтримав з цього питання відповідача ОСОБА_3 .

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до спадкового договору від 05.11.2013 року за №5459 ОСОБА_1 є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.5, 6). Право власності на дане майно ОСОБА_1 набув після смерті відчужувача за спадковим договором ОСОБА_6 , і таке було зареєстровано за позивачем 15.01.2021 (а.с.8, 9).

Також згідно п.5.1 Спадкового договору від 05.11.2013 на набувача майна ( ОСОБА_1 ) покладено обов`язки надати право постійного проживання одноособово (без родини та інших членів сім`ї) в квартирі, яка є предметом договору дружині відчужувача ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення тим, що не має можливості вільно користуватися своєю власністю у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, яка систематично порушує правила співжиття, не сплачує комунальні послуги, руйнує та псує майно, що у свою чергу робить неможливе їх спільне проживання у вказаній квартирі.

При цьому, як встановлено у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не проживає у спірній квартирі, а постійним місцем його проживання є АДРЕСА_3 , що визнано ним у судовому засіданні, а також вказана адреса зазначена у позовній заяві як місце проживання позивача та фігурує в інших документах, долучених до позовної заяви.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У даній справі спір виник між власником житлового будинку, який не є його користувачем, та особою, які користуються зазначеним нерухомим майном на підставі спадкового договору, тобто законно.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд констатує, що з огляду на встановлені обставини, відповідач ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивача та не проживає з ним, а тому на неї не розповсюджується положення статті 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Відтак і не можуть бути застосовані до даних правовідносин і приписи статті 116 ЖК України, позаяк через відсутність факту спільного проживання сторін, за жодних обставин не можна говорити про порушення правил співжиття. Та окрім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що до відповідача ОСОБА_3 застосовувалися заходи запобігання і громадського впливу, які виявились безрезультатними, як це вимагає указана норма.

А отже посилання позивача в обґрунтування свого позову на ст. 116 ЖК України, є помилковим, умови визначені даною нормою є недоведеними, і з цих підстав позов не може бути задоволений.

Також позивач обґрунтовував свої позовні вимоги не тільки приписами ст. 116 ЖК України, а й відповідними нормами ЦК України.

Так, статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) від 02 грудня 2010 року поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Такий висновок викладено у постанові ВС від 22.12.2021 року у справі №581/489/20.

Повертаючись до обставин даної справи суд констатує наступне.

У даному випадку право на проживання (сервітут) у спірному будинку у ОСОБА_3 на підставі спадкового договору від 05.11.2013 року, умовами якого (п.5.1) визначено підстави для припинення такого сервітуту, і з цих підстав (ст. 406 ЦК України) позов не пред`явлено.

Щодо посилання позивача на ст. 391 ЦК України, то у позовній заяві належним чином не обґрунтовано у чому саме полягає порушення права позивача як власника користуватися чи розпоряджатися належним йому майном.

З обґрунтування позову та долучених до нього матеріалів вбачається, що таке порушення позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 систематично не сплачує комунальні платежі, що нею було здійснено крадіжки речей та інструментів, належних позивачу, які знаходилися у підсобному приміщенні будинку, а також, що нею здано на металобрухт стару батарею особам ромської національності.

Суд констатує, що обставина щодо несплати відповідачем комунальних платежів не може свідчити про порушення якихось прав власника користуватися чи розпоряджатися своїм майном.

Щодо інших вказаних вище обставин, то за фактом крадіжки речей постановою слідчого від 31.10.2021 року було закрито кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Окрім того, суд зазначає, що долучених до позовної заяви документів складеними правоохоронними органами за результатами перевірок звернень позивача фактично вбачається, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо належності (використання, розпоряджання) деяким рухомим майном, що знаходилося на території дворогосподарства, і таке рухоме майно відповідач вважає спільною власністю набутою з відчужувачем за спадковим договором ОСОБА_6 ще до його смерті.

Разом з тим указані обставини за жодних обставин не можуть свідчити про створення відповідачем позивачу якихось перешкоду користуванні чи розпоряджання саме нерухомим майном будинком за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо посилання позивача на те, що відповідач не допускає його до спірного будинку, то належним способом захисту у такому випадку є вимога про вселення позивача, а не про виселення відповідача.

А отже підстави для застосування у даному випадку приписів ст. 391 ЦК України позивачем належним чином не обґрунтовані та не доведені.

З урахуванням наведеного пред`явлений ОСОБА_1 позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 03 серпня 2022 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.