провадження № 22-ц/824/9811/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Жванко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», поданою представником - Гуйван Ігорем Віталійовичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними умов договору,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом про захист прав споживачів та визнання недійсними умов договору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказала, що 07.06.2019 між нею та АТ «Альфа-Банк» шляхом акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії укладено кредитний договір.

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною договору, сторони домовились про кредитування шляхом встановлення на картці кредитного ліміту у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 26% річних. Термін кредитування 12 місяців. Розрахунковий період - 1 місяць.

Повертаючи щомісячними платежами у банк отриманий кредит, їй стало зрозуміло, що реальна сукупна вартість кредиту набагато більша, ніж та про яку її проінформували у банку.

Отримуючи виписки про рух коштів на рахунку вона зрозуміла, що до договору включено умови, які є для неї, як споживача послуг несправедливими та оплачуються за дії банку, які він здійснює на свою користь.

У паспорті споживчого кредиту зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору відображені в Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб. При цьому у п.5 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 07.06.2019 року, що був укладений між сторонами, банк надав їй кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Оскільки обслуговування кредиту є супутньої послугою та така умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», вона повинна бути визнання недійсною.

Крім того, у п.8 Тарифів позичальник передбачив подвійну відповідальність за одне і те ж порушення зобов`язання.

Так, у розділі 8 Тарифів за кожне прострочення платежу, яке триває від 1 до 4 днів, Банком встановлений штраф у розмірі 100 гривень, а у випадку прострочення платежу, що триває 5 і більше днів - 300 гривень.

Таким чином, банком встановлено подвійну відповідальність за одне і те саме порушення, а саме прострочення платежу. Подвійна відповідальність обумовлюється тим, що прострочення платежу на 5 і більше днів охоплюється простроченням платежу від 1 до 4 днів, за яким уже встановлено штрафну санкцію.

Одночасне застосування двох розмірів штрафів за одне й те саме порушення - прострочення платежу, свідчить про недотримання відповідачем положень, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З огляду на наведене, пункт у розділу Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб, повинен бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до виписки по рахунку за кредитною картою за період з 07.06.2019 року по 16.07.2020 року Банком списано за розрахунково-касове обслуговування кошти у сумі 7826,12 грн., які підлягають стягненню з відповідача на її користь. Вона намагалася врегулювати цей спір, звертаючись до відповідача, однак відповіддю від 15.05.2020 № 41976 Банк відмовив у задоволенні її вимог.

У частині заявленої позовної вимоги про стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів, позивач збільшила позовні вимоги та просить стягнути з відповідача грошову суму 18022,98 грн. за період з 07.06.2019 року по 05.11.2021 року. (а.с.47-48).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсними умов договору задоволено. Визнано недійсною умову кредитного договору №631175532 від 07 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», яка зобов`язує позичальника нести витрати за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%, передбачений пунктом 5 Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб. Визнано недійсною умову кредитного договору № 631175532 від 07 червня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», викладену у розділі 8.2 Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб, відповідно до якої, у випадку прострочення платежу, що триває 5 і більше днів - стягується штраф у розмірі 300 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 18022 грн. 98 коп.( вісімнадцять тисяч двадцять дві гривні 98 коп.). Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір на користь держави в розмірі 908 (дев`ятсот вісім гривень).

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, Акціонерне товариство «Альфа-Банк», через представника - Гуйван Ігоря Віталійовича, подало апеляційну скаргу.

У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому, зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, послався на норми законодавства, більшість з яких на день укладення кредитного договору вже втратила чинність. Наголошує, що з оферти від 07 червня 2019 року вбачається, що саме позивач звернувся до АТ "Альфа-БАНК" із пропозицією укласти кредитний договір і саме вона запропонувала його істотні умови. Апелянт переконаний, що позивач чітко могла усвідомлювати всі умови кредитування. Звертає увагу апеляційного суду на те, що ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписала вказаний вище кредитний договір, не надавши відповідних зауважень або виправлень, чим висловила своє волевиявлення і згоду з усіма істотними умовами договору та отримавши при цьому оригінал договору у день його укладення.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що Закон України «Про споживче кредитування» та Закон України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору з позивачем і на даний час, вже не містили жодних посилань про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Постанова Національного банку № 49 від 08 червня 2017 року, якою затверджені "Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживання та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит" такої заборони також вже не містила.

Також апелянт зазначає про необхідність застосування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 грудня 2019 року в справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19) та постанові від 30 червня 2021 року в справі № 201/10403/19 (провадження №61-263св21).

На думку апелянта, не може вважатися недобросовісним та несправедливим те, можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у профільному Законі України "Про споживче кредитування" (щодо плати за обслуговування кредиту). Вказує, що паспорт споживчого кредиту позивачу був наданий, вся інформація про умови кредитування відповідно до вимог частини 1 статті 9 Закону міститься в тому числі і на офіційному сайті Банку, отже, банком були виконані вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит в повному обсязі.

Окрім того, апелянт наголошує, що умовами Кредитного договору передбачено не подвійну відповідальність за одне й те саме порушення, а один і той же вид відповідальності - штраф, але у розмірі, що залежить від тривалості такого порушення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

29 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу акціонерного товариства "Альфа-Банк". У відзиві позивач просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

При цьому позивач зазначала, що оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою та така умова договору суперечить положенням Закону України "Про захист прав прав споживачів", вона повинна бути визнана недійсною. Вважає, що статті 11 та 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є чинними, а умови кредитування, які оспорюються в судовому порядку, цілком обґрунтовано визнано очевидно несправедливими.

Позивач та його представник у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апелянт, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну пошту, зазначену стороною та її представниками в матеріалах справи, як засоби для зв`язку та повідомлення, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.06.2019 між та АТ «Альфа-Банк» та позивачкою шляхом акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії укладено кредитний договір.(а.с.8).

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною договору, сторони домовились про кредитування шляхом встановлення на картці кредитного ліміту у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 26% річних. Термін кредитування 12 місяців. Розрахунковий період - 1 місяць.(а.с.9).

У Паспорті споживчого кредиту зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору відображені в Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб. При цьому у п.5 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%. У п.8 Тарифів позичальник передбачив подвійну відповідальність за одне і те ж порушення зобов`язання, а саме штраф за перші чотирі дні виникнення заборгованості.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що доказів ознайомлення позивача при укладанні кредитного договору саме з цими умовами відповідачем не надано. Суд першої інстанції також вважав, що умова договору яка зобов`язує позичальника нести витрати за обслуговування кредитної картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%, від Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум»/«Максимум-Готівка» суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки обслуговування кредиту є супутньої послугою. Також суд вважав недопустимим застосування подвійної відповідальності - штрафу, за одне і теж порушення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Поняття зобов`язання належить до фундаментальних понять доктрини цивільного права. Розумне тлумачення законодавства можливе лише з врахуванням правової природи зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 5 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%.

Щодо наслідків укладення договору споживчого кредиту, який передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про таке.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У рішенні від 03 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України роз`яснив порядок набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції:«Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168«Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20).

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Згідно з пунктом 5 Тарифів до кредитного договору від 07 червня 2019 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій і при цьому не визначено конкретно, що саме включає в себе ця плата.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Доводи апелянта про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених висновків суду першої інстанції та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Щодо доводів апелянта про те, що умовами Кредитного договору передбачено не подвійну відповідальність за одне й те саме порушення, а один і той же вид відповідальності - штраф, але у розмірі, що залежить від тривалості такого порушення, апеляційний суд зазначає про таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у п.8 Тарифів позичальник передбачив штраф за прострочення внесення суми мінімального платежу, одноразовий за кожен факт виникнення: в день виникнення прострочки (100 грн.) та в разі, якщо сума простроченої заборгованості не погашена протягом 5 робочих днів (300 грн.).

Таким чином, з вказаних тарифів розуміємо, що прострочення платежу на 5 і більше днів охоплюється простроченням платежу від 1 до 4 днів, за яким уже встановлено штрафну санкцію.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Разом з тим умовами договору сторони, погодили штраф у розмірі 100 грн. в день виникнення прострочки, та додатково штраф у розмірі 300 грн. у разі, якщо сума простроченої заборгованості не погашена протягом 5 робочих днів.

Задовольняючи позов у цій частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість стягнення двох видів штрафу, передбачених Договором, за одне і теж порушення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк з 1 по 4 день в розмірі 100 грн. та штрафу за прострочення виконання зобов`язання протягом 5 робочих днів - 300 грн. є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки, як уже зазначалося вище, з установлених судом обставин справи вбачається, що відповідальність передбачена за вчинення єдиного порушення, яке полягає в простроченні виконання зобов`язання за кредитним договором щодо непогашення протягом 5 робочих днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк з 1 по 4 день.

Враховуючи, що судом було встановлено, що одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк з першого дня та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк протягом 5 робочих днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, що в свою чергу узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними 01 червня 2019 року у справі № 910/12876/19.

Ухвалюючи рішення колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», подану представником - Гуйван Ігорем Віталійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року - залишити без змін.

Дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року - поновити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова