ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 686/17191/21

Провадження № 22-ц/4820/1614/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Гринчука Р.С.

секретар судового засідання Цугель А.О.

за участю представника позивача Вербіцького О.В. Керницької О.В

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/17191/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_6 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року (суддя Карплюк О. І.).

Заслухавши доповідача, пояснення представника учасника справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначалось, що 09.01.2020 між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики №023 та 06.02.2020 додаткову угоду №1, за умовами яких позичальнику було надано позику у сумі 120 000 доларів США з кінцевим терміном її повернення до 09 січня 2021 року та з оплатою 30 відсотків річних та пені у розмірі 1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення. На підтвердження отримання коштів ОСОБА_2 власноручно були складені розписки, за якими ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 120 000 доларів США та отримані кошти зобов?язався повернути в термін до 09.01.2021 у готівковій формі в доларах США відповідно до умов договору позики.

Посилається на те, що в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики 09.01.2020 між ОСОБА_1 (іпотекодержателем) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), від імені якого діяв ОСОБА_3 , укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника ( ОСОБА_2 ) за основним договором (договір позики № 023 від 09.01.2020, а також будь-яких додаткових договорів до нього) наступне майно: мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м.; земельну ділянку площею 0,3178 га, кадастровий номер: :01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики № 023 від 09.01.2020 та додаткової угоди № 1 від 06.02.2020 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 укладено договори поруки від 07.02.2020 та 14.06.2020. Поручителі зобов`язалися відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за договором позики у повному обсязі таких зобов`язань.

Незважаючи на направленні ОСОБА_2 вимоги з проханням виконати свої грошові зобов`язання від 17.02.2021, від 19.03.2021, відповідач по сьогоднішній день взяті на себе зобов`язання так і не виконав.

Позивач вказує, що вимоги про усунення порушення з проханням виконати грошові зобов?язання ОСОБА_2 направлялися також ОСОБА_5 (вимоги від 17.02.2021 та від 03.04.2021), ОСОБА_3 (вимоги від 17.02.2021 та від 03.04.2021) та ОСОБА_4 (вимоги від 17.02.2021 та від 19.03.2021).

Однак, усі ці вимоги були проігноровані як боржником, так і поручителями та іпотекодавцем, а станом на сьогоднішній день грошові зобов?язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , що виникли на підставі договору позики №023 від 09.01.2020 та додаткової угоди №l від 06.02.2020, залишаються невиконаними в повному обсязі.

Позивач зазначає, що має право вимагати 30% річних за користування позикою, що передбачені договором позики, а й сплату 3 % річних та пені.

Тому, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики № 023 від 09.01.2020 та додатковою угодою №1 від 06.02.2020 до договору позики у розмірі 120 000 доларів США, а також проценти у розмірі 36 100 доларів США 79 центи, 3% річних у розмірі 1 844 доларів США 38 центи та пеню у розмірі 120 000 доларів США, а всього - 277 945 доларів США 17 центів. В рахунок погашення заборгованості за договором позики № 023 від 09.01.2020 та додатковою угодою №1 від 06.02.2020 до договору позики на загальну суму 277 925 доларів США 45 центів, - звернути стягнення на нерухоме майно, відповідно до договору іпотеки від 09.01.2020, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (від імені якого діяв ОСОБА_3 ). посвідченого Новченковим І.В. приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, за реєстром № 49, а саме на: мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 01, який належить ОСОБА_5 на праві приватної власності; земельну ділянку, площею 0,3178 га, кадастровий номер :01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 250, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2 558 948 грн. за мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4, та 1 815 406 грн. за земельну ділянку площею 0,3178 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , якій присвоєно кадастровий номер: :01:006:0297, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, зазначити у резолютивній частині рішення наступні формулювання: 1) «Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи з 16.07.2021 і до моменту виконання цього рішення: пеню на суму основної заборгованості за договором позики №023 від 09.01.2020 та додатковою угодою №l від 06.02.2020 до договору позики за такою формулою: С * ВП *Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, ВП - відсоток пені, зазначений в договорі (1 відсоток від суми боргу за кожен день прострочення), Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму пені солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ». 2) «Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи з 16.07.2021 і до моменту виконання цього рішення: 3% річних на суму основної заборгованості за договором позики №023 від 09.01.2020 та додатковою угодою № l від 06.02.2020 до договору позики за такою формулою: С * 3 * Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму 3% річних солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ».

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 120 000 доларів США, проценти від суми позики в розмірі 36100,79 долара США, три проценти від простроченої суми в розмірі 1844,38 долара США та пеню в розмірі 10 000 доларів США. В рахунок погашення вказаної заборгованості звернуто стягнення на нерухоме майно відповідно до договору іпотеки від 09 січня 2020 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , а саме: на мотель, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м. та на земельну ділянку площею 0,3178 га, яка знаходиться за цією ж адресою, кадастровий номер :01:006:0297, які належать ОСОБА_5 на праві приватної власності, шляхом проведення прилюдних (електронних) торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації на рівні не нижчому 2558948 грн. за мотель та 1815406 грн. за земельну ділянку, але в будь-якому випадку за ціною, що реально склалася на ринку на момент його реалізації та є реальною щодо його відчуження за грошові кошти на підставі оцінки, проведеної суб?єктом оціночної діяльності (експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі по 1719 грн. 70 коп. з кожного.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4312 грн 50 коп з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_5 , як солідарного боржника, на користь позивача заборгованості, процентів та штрафних санкцій, в частині зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідачів, в частині відмови у зазначенні в рішенні суду про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулює таке нарахування, ОСОБА_7 через свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в цих частинах скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що позовні вимоги до ОСОБА_5 позивачем не заявлялися, а тому суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та помилково стягнув з нього суму заборгованості, проценти та пеню. Крім того, вважає, що суд не мав підстав для зменшення розміру пені, помилково керувався ч.3 ст.551 ЦК України та не перевірив належним чином обставини, що мають значення для справи, адже заявлена до стягнення сума пені вже була зменшена позивачем та ця сума не перевищує розміру боргу та відповідає недобросовісній поведінці відповідачів та наслідкам невиконання зобов`язань. Крім того, у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, що б свідчили про наявність інших обставин, які мають значення для справи, відповідно до приписів ч. 3 ст. 551 ЦК України, та жоден з відповідачів не заявляв клопотання про зменшення розміру пені. Зазначає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів на користь позивача пені та 3 % річних, нарахованих на прострочену суму боргу починаючи з 16 липня 2021 року по день фактичного виконання рішення суду про стягнення суми боргу, а також застосування ч.ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України у даному спорі є правомірним та цілком співвідноситься із принципом правової визначеності. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції не навів належних обґрунтувань та не вказав норми матеріального або процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_7 адвокат Керницька О.В. підтримала апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.01.2020 між ОСОБА_7 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) укладено договір позики №023 та 06.02.2020 додаткову угоду №1, за умовами яких позичальнику було надано позику у сумі 120 000 доларів США з кінцевим терміном його повернення до 09 січня 2021 року та з оплатою 30 відсотків річних та пені у розмірі 1 відсотка від суми боргу за кожен день прострочення (а.с. 18-19 т. 1).

На підтвердження отримання коштів 09.01.2020 та 06.02.2020 ОСОБА_2 власноручно були складені розписки, за якими ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 120 000 доларів США та отримані кошти зобов?язався повернути в термін до 09.01.2021 у готівковій формі в доларах США відповідно до умов договору позики (а.с. 20-21 т. 1).

07.02.2020 з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики №023 від 09.01.2020 та додаткової угоди №1 від 06.02.2020 між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та 14.06.2020 між ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договори поруки. Відповідно до яких поручителі зобов`язалися відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов`язань перед кредитором за договором позики у повному обсязі таких зобов`язань. При цьому, умовами договору визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 33-34 т. 1).

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики 09.01.2020 та додаткової угоди до нього між ОСОБА_7 (іпотекодержателем) та ОСОБА_5 (іпотекодавцем), від імені якого діяв ОСОБА_3 , укладено договір іпотеки та 06.02.2020 договір про внесення змін до договору іпотеки, за яким іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника ( ОСОБА_2 ) за основним договором (договір позики № 023 від 09.01.2020, а також будь-яких додаткових договорів до нього) наступне майно: мотель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1520,4 кв.м.; земельну ділянку площею 0,3178 га, кадастровий номер: :01:006:0297, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , відповідні відомості про обтяження та іпотеку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22-32 т. 1).

Позичальнику, поручителям та майновому поручителю направлялись вимоги про усунення порушень, проте грошові зобов`язання за договором позики виконані не були (а.с. 35-50 т. 1).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики ( ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною.

Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, та ОСОБА_2 отримав від позивача позику в розмірі 120 000 доларів США та в обумовлений сторонами строк до 09.01.2021 сума позики не була повернута позичальником позикодавцю.

З урахуванням наведених вище норм права суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно з боржником ОСОБА_2 на користь позивача суми позики, відсотків за користування грошовими коштами та трьох відсотків річних. Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Проте, стягуючи в солідарному порядку суму заборгованості за договором позики і з майнового поручителя ОСОБА_5 , суд першої інстанції не врахував, що у даному випадку існує два зобов`язання: основне, за яким право вимоги відноситься до боржника і не стосується майнового поручителя і іпотечне, де майновий поручитель виступає стороною договору (іпотекодавцем) і лише на його майно іпотекодержатель має право звернути стягнення. Майновий поручитель не є зобов`язаною стороною (боржником) за основним договором, розмір його зобов`язання перед іпотекодержателем не може перевищувати вартості предмета іпотеки.

За таких обставин, враховуючи самостійний характер правовідносин за участю майнового поручителя, колегія суддів вважає, що до боржника за основним зобов`язанням та майнового поручителя, за договором про забезпечення виконання основного зобов`язання не застосовуються положення ст. 541 Цивільного кодексу України, щодо солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) виконати зобов`язання.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач ОСОБА_7 не заявляв позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики з майнового поручителя ОСОБА_5 в солідарному порядку з позичальником. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

А тому, рішення суду першої інстанції слід змінити, виключивши з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції, задовольняючи часткового позовні вимоги в частині стягнення пені, виходив з того, що розмір пені значно перевищує суму позики. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись.

За змістом статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, відсутність чи наявність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, тощо.

З огляду на викладене, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 3.1 договору позики передбачено, що у випадку порушення терміну повернення позики відповідно до п. 2.3 даного договору, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві суму боргу, а також пеню в розмірі 1 (одного) відсотка від суми боргу за кожен день прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту позовних вимог, розмір пені, визначений позивачем до стягнення в сумі 120 000 доларів США, не перевищує розмір позики (120 000 доларів США) та відповідає принципу пропорційності у цивільному судочинстві, з врахуванням того, що позивач має право на стягнення пені в розмірі 224 400 доларів США за період з 10.01.2021 по 15.07.2021, а отже суд першої інстанції помилково зменшив розмір до 10 000 доларів США. А тому, прийнятними є доводи апеляційної скарги позивача щодо неправомірності зменшення розміру пені.

А тому, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення пені в розмірі 120 000 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні вимог про зазначення у рішення суду формулювання: 1) «Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи з 16.07.2021 і до моменту виконання цього рішення: пеню на суму основної заборгованості за договором позики №023 від 09.01.2020 та додатковою угодою №l від 06.02.2020 до договору позики за такою формулою: С * ВП *Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, ВП - відсоток пені, зазначений в договорі (1 відсоток від суми боргу за кожен день прострочення), Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму пені солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ». 2) «Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати, починаючи з 16.07.2021 і до моменту виконання цього рішення: 3% річних на суму основної заборгованості за договором позики №023 від 09.01.2020 та додатковою угодою № l від 06.02.2020 до договору позики за такою формулою: С * 3 * Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, і стягнути отриману суму 3% річних солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 », суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Із аналізу вищезазначеної норми вбачається, що законодавець наділив суд правом у своєму рішенні зазначати про нарахування на суму заборгованості відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення.

При цьому, вказана стаття є нормою процесуального права і не містить імперативного характеру. У відповідних нормах матеріального права таке положення не зафіксоване, а тому у суду не має обов`язку задовольняти вимогу щодо автоматичного нарахування таких сум до моменту виконання судового рішення, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні таких вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, слід змінити розподіл судових витрат у справі та з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_7 підлягає стягненню судовий збір (сплачений позивачем при подачі позову та апеляційної скарги) в сумі 28375 грн (11350+17025) - по 7093 грн 75 коп з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року змінити, виключити з абзацу 2 резолютивної частини рішення суду посилання суду на стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_5 .

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 серпня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути солідарно із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 120 000 доларів США пені.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 по 7093 грн 75 коп судового збору з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

Р.С. Гринчук