Справа № 752/4333/22
Провадження № 2/752/5848/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

17 листопада 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом і просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що вони набули на праві спільної часткової власності кімнату АДРЕСА_1 .

У вказаній кімнаті зареєстрований відповідач ОСОБА_3 , син колишньої дружини позивача.

Відповідач тривалий час, а саме з 2015 року не проживає в кімнаті, що підтверджують акти підписані мешканцями сусідніх кімнат.

Враховуючи викладене, вважають, що відповідач є таким, що втратив право користування кімнатою, а тому просять задовольнити позов.

Ухвалою суду від 27 квітня 2022 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження .

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

У встановлений ухвалою строк відзив від відповідачів не надійшов.

Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог частини другої статті 247 вказаного Кодексу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачі є власниками квартири адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності видане Відділом приватизації житлового фонду управління житлово - комунального господарства Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 19 жовтня 2018 року №39435 (а.с. 11).

Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва відповідач зареєстрований за вказаною адресою.

Позивачі просили визнати ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою за адресою: АДРЕСА_1 , на що слід зазначити наступне.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у кімнаті за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично не проживає за місцем своєї реєстрації понад рік.

Відповідно до Акту №76, засвідченого начальником ЖЕД-111 Авіловою А.П. 26 серпня 2021 року, відповідач не проживає в спірній квартирі починаючи з 2015 року по теперішній час.

Відповідно до Акту №107, засвідченого начальником ЖЕД-111 Авіловою А.П. 04 листопада 2021 року, відповідач не проживає в спірній квартирі починаючи з 2015 року по теперішній час.

Відповідно до Акту №9, засвідченого начальником ЖЕД-111 Авіловою А.П. 27 січня 2022 року, відповідач не проживає в спірній квартирі починаючи з 2015 року по теперішній час.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріально права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, яким власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєї власності. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад рік.

Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, на думку суду, позивачі, які в установленому законом порядку є власниками кімнати за адресою: АДРЕСА_1 , мають право вимагати усунення перешкод у користуванні нею, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим у квартирі, що належить позивачам на праві власності, порушує їх права та законні інтереси, як власників на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.

Що стосується вимоги позивачів щодо зобов`язання відповідача здійснити дії щодо зняття його з реєстації в спірній кімнаті, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення, позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою, оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із вказаних вимог.

Виходячи з цього та із задоволення вимог позивачів щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною кімнатою, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн., сплачений позивачами при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.41, 47 Конституції України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст.9, 64, 65, 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 328, 383, 391 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням, а саме кімнатою за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 / зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 / адреса : АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР: НОМЕР_2 / 496,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 / зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 / адреса : АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР: НОМЕР_3 / 496,20 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич