ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 грудня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 739/143/21

Головуючий у першій інстанції - Кочура О. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1109/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.

секретар: Патук А.А.

Заявник: ОСОБА_1

Заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Особа, яка подала апеляційну скаргу: Міністерство оборони України

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення (суддя Кочура О.О.), ухвалене 07.10.2022 о 12.00 год у м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, повний текст складений 11.10.2022,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Голика Є.В., звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, факту, що він є членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час участі в операції Об`єднаних Сил в с. Зайцеве Бахмутського району Донецької області загинув його рідний брат. У 2020 році заявник звернувся із заявою до Міністерства оборони України з проханням призначити та виплатити одноразову грошову допомогу відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, проте, комісія з розгляду питань, пов`язаних із вирішенням таких питань, повернула заявнику документи для доопрацювання з метою встановлення фактичного місця проживання останнього та фактичного місця проживання його загиблого брата із визначенням належності заявника до члена сім`ї загиблого. ОСОБА_1 вважав, що є підстави для встановлення даного факту, оскільки, він та його брат ОСОБА_4 тривалий час проживали разом, після смерті батьків були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільні витрати та спільне харчування, піклувалися один про одного та надавали взаємну допомогу.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2022 року заява ОСОБА_1 , подана представником заявника - адвокатом Голиком Є.В., заінтересовані особи - Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволена. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішення мотивовано тим, що заявник довів факт, що він є членом сім`ї загиблого військовослужбовця.

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що заявник не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з загиблим братом, не підтвердив наявності спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків, а сам по собі факт перебування в близьких стосунках не свідчить про те, що вони проживали однією сім`єю. Ухваливши таке рішення, суд фактично встановив право особи на призначення і виплату їй одноразової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Голика Є.В., просить залишити рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Відзив мотивований тим, що доводи заявника підтверджені належними доказами та показами свідків, які є послідовними та узгоджуються між собою та не викликають жодних сумнівів у їх правдивості. Доводи скарги щодо наявності спору про право є невірними, оскільки, в суд ОСОБА_1 звернувся з метою встановлення факту того, що він є членом загиблого військовослужбовця і лише після того, як суд прийняв би рішення на його користь, документи, які були повернуті йому комісією Міністерства оборони України на доопрацювання, повторно будуть скеровані до комісії для прийняття рішення щодо виплати одноразової грошової допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Зайцеве Бахмутського району Донецької області під час несення військової служби загинув військовослужбовець ОСОБА_4 (а. с. 8, 11).

ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10).

Довідка Мамекинської сільської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області від 10.03.2020 № 179 (а. с. 15) свідчить, що разом з загиблим в с. Мамекине були зареєстровані: брати - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та сестра ОСОБА_3 . Ці ж особи були зареєстровані за вказаною адресою і на день смерті ОСОБА_4 (а. с. 91), вони разом проживали, вели спільне господарство.

Згідно з копіями свідоцтв про народження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , їх батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а. с. 7, 12). Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 13, 14).

Спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 є його рідний брат ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.11.2020 (а. с. 39-42).

ОСОБА_1 письмово звертався до Міністерства оборони України з приводу отримання одноразової грошової допомоги після загибелі брата військовослужбовця - ОСОБА_4 , проте, комісія з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум дійшла висновку про повернення на доопрацювання документів з метою встановлення фактичного місця проживання заявника з загиблим та визначення належності до членів сім`ї загиблого (а. с. 9).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 320/948/18 зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право.

Згідно із частиною п`ятою статті 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Конституційний Суду України у пункті 3.2. мотивувальної частини Рішення від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022 зазначив, що частину п`яту статті 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки. Таке законодавче регулювання здійснює в межах своїх конституційних повноважень Верховна Рада України, яка, маючи можливість діяти на власний розсуд, визначає обсяг соціального захисту військовослужбовців, втілюючи зміст відповідних конституційних принципів з метою забезпечення справедливого механізму відшкодування за заподіяння шкоди їх здоров`ю чи навіть життю, але не порушуючи самої сутності конституційного права на соціальний захист, особливо в разі втрати такими особами працездатності. На виконання свого конституційного обов`язку, приписів частини п`ятої статті 17 Конституції України Верховна Рада України в Законі визначила обсяг і механізми реалізації соціального захисту військовослужбовців та основні засади державної політики в цій сфері. Згідно зі статтею 1 Закону соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи юридичних і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі; це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, установлених законом. Конституційний Суд України вважає, що з урахуванням вимог частини п`ятої статті 17 Конституції України метою законодавчого регулювання в цій сфері є як усебічне соціальне забезпечення військовослужбовців, яке компенсуватиме установлені законом обмеження та умови служби, властиві цій категорії громадян, так і підвищення мотивації особового складу Збройних Сил України у виконанні ними покладених на них функцій щодо оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності (частина друга статті 17 Основного Закону України). Крім того, предметом законодавчого регулювання соціального захисту військовослужбовців є питання, пов`язані з тим, що статус військовослужбовців обумовлює високий ризик отримання поранення, ушкодження здоров`я чи навіть загибелі під час виконання службових обов`язків під час захисту Вітчизни.

Статтею 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII), який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема, відповідно до пункту 1 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно з п. "а" ч. 1 ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Частиною 1 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Водночас, частиною 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Коло осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, визначене ст. 16-1 Закону № 2011-ХІІ, а саме: право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. При цьому, члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 частини 1 цієї статті).

Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Так, комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум є суб`єктом владних повноважень, наділеним владними управлінськими функціями у сфері вирішення питань щодо призначення і виплати допомог, військових пенсій та пільг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц зазначила, що вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, закриває провадження у ній.

Оскільки, спірні правовідносини у даній справі стосуються захисту соціальних прав члена сім`ї загиблого військовослужбовця, смерть якого настала ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок вогнепального поранення голови під час несення ним військової служби в с. Зайцеве Бахмутського району Донецької області, колегія суддів вважає, що правомірним порядком захисту є саме оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, яким порушується право члена сім`ї загиблого, що віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Визначаючи, чи пов`язується з встановленням зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує статті 1 ЦК України. За частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно до статті 1 ЦПК України Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина 1 статті 19 ЦПК України).

Як зазначалось вище, вимога заявника у цій справі пов`язана з захистом його права на оформлення і виплату одноразової соціальної грошової допомоги, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що за своїм

предметом та можливими правовими наслідками пов`язана з публічно-правовими відносинами заявника з державою.

Отже, ухвалюючи рішення у даній справі суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.05.2022 у справі № 539/4118/19 виходила з потреби визначати правову природу відносин, що виникли між учасниками справи, віддаючи цьому питанню першочергове значення. Питання про вирішення юрисдикційності спору з`ясовується судами на стадії відкриття провадження у справі, а якщо на стадії відкриття допущено помилку або неможливо було з`ясувати питання юрисдикції, тоді суд на будь-якій стадії розгляду справи вправі закрити провадження з підстав помилкового обрання відповідної юрисдикції. Питання юрисдикції впливає на визначення компетентного суду, належного кола учасників справи, розподіл тягаря доведення тощо, тож має вирішуватися судом пріоритетно до вирішення усіх інших правових питань.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини 1 статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Міністерства оборони України та скасування рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07.10.2022 із закриттям провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 256 ЦПК України.

Керуючись ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 256, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2022 року скасувати.

Провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з даною заявою до суду адміністративної юрисдикції.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 19.12.2022 року.

Головуючий: Судді: