Провадження № 22-ц/811/2259/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.,

без участі сторін, розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Головного управління національної поліції у Львівській області, Департаменту патрульної поліції в м. Києві про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Головного управління національної поліції у Львівській області, Департаменту патрульної поліції в м. Києві про відшкодування шкоди завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 29 травня 2019 року близько 4:00 год. рухаючись біля під`їзду багатоквартирного будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_1 він помітив двох незнайомих для себе осіб, які оглядали автомобіль марки Dacia Duster д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки Оpel Omega д.н.з. НОМЕР_2 , що перекрив проїзд вулицею. Він підійшов до цих осіб та хотів з`ясувати, що вони тут роблять, оскільки біля свого будинку бачив їх вперше. З їх слів він зрозумів, що вони є водій та пасажир з автомобіля марки Оpel Omega д.н.з. НОМЕР_2 і відбулася ДТП у якій автомобіль марки Оpel Omega д.н.з. НОМЕР_2 здійснив наїзд на автомобіль марки Dacia Duster д.н.з. НОМЕР_1 .

Ним прийнято рішення зателефонувати за номером «102» та повідомити про ДТП, автомобіль, що перекрив рух та невідомих осіб, що перебували біля під`їзду його будинку.

Через кілька хвилин після виклику поліції на місце ДТП, а саме: м. Львів, вул. Скрипника, 27А приїхав екіпаж поліції. Він пояснив усю хронологію подій та причини виклику поліції на що працівники поліції не реагували і відмовилися фіксувати ДТП з невідомих для нього причин. Так працівники поліції встановили його особу і залишили місце ДТП.

29 травня 2019 року жодних постанов працівники поліції, у присутності Позивача, не складали.

10 червня 2019 року він отримав рекомендоване відправлення №737 від управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції із постановами про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №706754 та АПО 18 №203708 від 29 травня 2019 року із яких йому стало відомо що: 29 травня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Хмеляр Романом Григоровичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №706754 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119 гривень.

Крім того, 29 травня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції Семашко Олександром Генадійовичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №203708 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 178 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривню.

Не погоджуючись із постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності він їх оскаржив до Франківського районного суду м. Львова.

23 липня 2020 року рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі 464/3234/19 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 № 203708 від 29 травня 2019 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 178 КУпАП - скасовано. В решті позовних вимог відмовлено.

19 жовтня 2020 року Восьмий апеляційний адміністративний суд рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року у справі 464/3234/19 в частині відмовлених позовних вимог скасував та прийняв нову постанову, якою постанову по справі про адміністративне правопорушення від 29 травня 2019 року серії АПО 18№706754 скасував і закрив справу про адміністративне правопорушення.

Отже, рішення судів підтверджують незаконність дій працівників патрульної поліції та безпідставність і протиправність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

З 29 травня 2019 року по 19 жовтня 2020 року він був змушений витрачати свій час для підготовки позовної заяви, брати участь у судових засіданнях у суді першої та апеляційної інстанції, здійснював написання апеляційної скарги, щоб довести незаконність дій працівників поліції. У цей період позивач втратив звичний для себе образ життя, планування у життєвих відносинах, і в нього був пригнічений настрій, неспокій. Отже, патрульна поліція своїми незаконними діями завдала йому моральну шкоду. Моральну шкоду, яка завдана протиправною поведінкою з боку працівників патрульної поліції щодо нього, незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності та необхідності змінювати свій звичний спосіб життя під час періоду оскарження дій працівників поліції він оцінив у розмірі 10 тисяч гривень.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 гривень.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат на правничу допомогу в розмірі 1000 гривень.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України.

В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано процесуального документа, який набрав законної сили та визначає дії/бездіяльність відповідачів саме незаконними, а позивач у позовній заяві не просив суд визнати такі дії/бездіяльність відповідачів незаконними.

Стверджує, що позивач, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, не зазначив в чому конкретно полягає така шкода та якими фактичними доказами підтверджується її наявність.

Не погоджується також рішенням суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24 листопада 2022 року, є дата складення повного судового рішення 07 грудня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 29 травня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Хмеляр Романом Григоровичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №706754 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 119 гривень.

Крім того, 29 травня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції молодшим лейтенантом поліції Семашко Олександром Генадійовичем було винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 №203708 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51 гривню.

Не погоджуючись із постановами про притягнення його до адміністративної відповідальності позивач їх оскаржив до Франківського районного суду м. Львова.

23 липня 2020 року рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі 464/3234/19 постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії АПО 18 № 203708 від 29 травня 2019 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1ст.178 КУпАП - скасовано.

В решті позовних вимог відмовлено.

19 жовтня 2020 року Восьмий апеляційний адміністративний суд рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року у справі 464/3234/19 в частині відмовлених позовних вимог скасував та прийняв нову постанову якою постанову по справі про адміністративне правопорушення від 29 травня 2019 року серії АПО 18№706754 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.183 КУпАП скасував і закрив справу про адміністративне правопорушення.

Як встановлено з рішення Франківського районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року, в матеріалах справи відсутні докази, на підставі яких ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності за ч.1 ст.178 КУпАП, а також постанова не розкриває об`єктивну сторону даного правопорушення.

Крім того у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року, вказано, що на підтвердження своєї позиції щодо правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП відповідачем не надано жодних доказів, що підтверджують факт умисного завідомо неправдивого виклику поліції.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними свої повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

При вирішенні даного спору судом також враховано висновки Верховного суду, зокрема зроблені в постанові від 10.01.2019, № 532/1243/16-ц., в яких зазначено наступне.

Тлумачення статті 1176 ЦК свідчить, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). До правовідносин з відшкодування особі моральної шкоди, яка завдана такими незаконними діями, підлягають застосуванню положення статті 1174 ЦК України.

Згідно вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1173 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст.1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким органом у цій справі є Департамент патрульної поліції, як особа, діями якої було завдано шкоду позивачу у справі, та Державна казначейська служба України, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду.

Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 березня 2019р. у справі № 920/715/17, при цьому судом враховано правові позиції Верховного Суду наведені в постановах по справі № 640/3837/17 від 10 жовтня 2018р.; № 638/14260/16 від 04 липня 2018р.; в рішенні по справі № 641/2328/17 від 04 липня 2018р.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208 гс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

В той же час, у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (Постанова Верховного суду від 02.06.2021, у справі №591/6892/18).

Судом встановлено, що внаслідок дій/бездіяльності саме посадових осіб Департаменту патрульної поліції в м. Києві, було спричинено позивачу моральні страждання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Апеляційний суд також вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди у розмірі 3000 грн. є таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості, з огляду на обставини справи, характер та об`єм заподіяних позивачу моральних страждань та ступінь їх доведеності.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, суд першої інстанції також обґрунтовано дійшов висновку про те, що на користь позивача також підлягають стягнення судові витрати.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 серпня 2022 року залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.