Провадження № 22-ц/812/902/22 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2022 року м. Миколаїв

справа № 489/1085/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Стрілець К.О.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» (третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Руда Оксана Миколаївна)

про визнання договору іпотеки недійсним

за апеляційною скаргою

товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК»

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 27 грудня 2018 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду (повне рішення складено того ж дня),

У С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «КБ «Надра» про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивач зазначав, що 22 вересня 2008 року на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між ним та ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», укладено договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. (№ 2460). Проте на момент укладення договору іпотеки він не був власником майна, переданого в іпотеку, оскільки державна реєстрація права власності, яка передує вчиненню будь-яких наступних правочинів з цим майном, проведена не була. Право власності на квартиру у нього не виникло, а тому і договір іпотеки суперечить вимогам закону та є недійсним. Державна реєстрація права власності на спірну квартиру здійснена ним у січні 2018 року.

Посилаючись на порушення статті 5 Закону «Про іпотеку» та частину 1 статті 203, частини 1,3 статті 215 ЦК, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. за № 2460.

Відповідач у судовому засіданні участі не приймав.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 вересня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М. від 22 вересня 2008 року за реєстровим № 2460.

Сторони судове рішення в апеляційному порядку не оскаржували.

У вересні 2022 року з апеляційною скаргою на судове рішення звернулось ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», яке просило рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апелянт зазначав, що 31 серпня 2021 року між ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» як продавцем та ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продавець ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» набув право власності на спірне майно відповідно до статті 38 Закону «Про іпотеку» та на підставі низки договорів про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 22 вересня 2008 року, а саме за договором №GL3N217215_ПВ від 30 квітня 2020 року, укладеним між ПАТ «КБ» «Надра» і ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГА КОЛЕКШН», а також за договором №16/04/21 ВП від 16 квітня 2021 року, укладеним між ТОВ«ПРЕМІУМ ЛІГА КОЛЕКШН» і ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС». Рішення Ленінського районного суду м .Миколаєва від 27 грудня 2018 року, про наявність якого товариство дізналось у серпні 2022 року з повідомлення Міністерства юстиції України, прямо впливає на права та обов`язки ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», оскільки його право власності на квартиру виникло за правочином, визнаним судом недійсним. Рішення суду першої інстанції по суті спору є незаконним, оскільки суд, невірно застосувавши норми цивільного законодавства, дійшов помилкового висновку про те, що на момент укладення договору іпотеки позивач не набув право власності на предмет іпотеки. Висновки суду та застосування ним норм матеріального права суперечить правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, провадження № 14-188 цс 20.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 наголошував, що на момент укладення договору іпотеки від 22 вересня 2008 року у Державному реєстрі був відсутній запис про договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 , на підставі якого він, позивач, набув права власника на квартиру, тобто той договір є неукладеним, а квартира йому не належала. Посилання апелянта на те, що про наявність оскаржуваного рішення він дізнався у серпні 2022 року, є безпідставним, оскільки копію заочного рішення від 27 грудня 2018 року було направлено на адресу банку, і цей документ мав бути в матеріалах кредитної справи, яка передається новому іпотекодержателю. Позивач також звертає увагу на те, що 31 січня 2018 року була проведена державна реєстрація його права власності на спірну квартиру, але 12 січня 2022 року він дізнався, що такий запис з реєстру зник. Ці та інші дії державного реєстратора стали підставою для його звернення зі скаргою до Міністерства юстиції України у січні 2022 року.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Від позивача ОСОБА_1 та представника апелянта ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с.141, 212). Справу розглянуто у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, згідно з частинами 1,2 статті 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилом частини 4 статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

За правилами частини 1 статті 17 та частини 1 статті 352 ЦПК учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права (частина 3 статті 18 ЦПК).

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.

Такий висновок, насамперед, має відповідати положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), якою закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа "Беллет проти Франції" (Bellet v. France), заява № 23805/94, § 36).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) указано, що аналіз частини 1 статті 352 ЦПК дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи (1) учасники справи, а також (2) особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Аналогічні висновки містить постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 9/189/2011/5003, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та інш.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 32/77т, провадження № 12-17гс21, також зазначено, що передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом. Далі Велика Палата зазначає, що на відміну від законодавства, яке діє erga omnes (щодо всіх, тобто з правовим ефектом щодо невизначеного кола суб`єктів), судове рішення у приватноправовому спорі діє inter partes (тобто з правовим ефектом тільки для сторін у справі). Судове рішення, ухвалене у справі, за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб (пункт 48). Такого ж висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.28) та в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц.

Відтак, при вирішенні питання про те, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 08/09/2008/840К1794 далі Кредитний договір) (а.с.62-65).

Того ж дня - 22 вересня 2008 року ОСОБА_1 за договором купівлі продажу, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М., придбав у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстровано в реєстрі за №2456 (а.с.38-39).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань за Кредитним договором між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 22 вересня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Обтяження зареєстроване у державному реєстрі 22 вересня 2008 року (а.с.5).

31 січня 2018 року здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_1 на предмет іпотеки.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ КБ «Надра» про визнання договору іпотеки від 22 вересня 2008 року недійсним.

Відомостей про отримання відповідачем копії позовної заяви, надання відзиву на позов та висловлену позицію щодо спору, матеріали справи не містять.

Відсутні відомості і про належне повідомлення ПАТ КБ «Надра» про судові засідання по справі.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року договір іпотеки № 2460 від 22 вересня 2008 року щодо квартири АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Відомості про отримання відповідачем копії судового рішення відсутні.

Відповідач ПАТ «КБ» Надра» судове рішення в апеляційному порядку не оскаржив.

Відомості про визнання іпотеки недійсною та скасування обтяження за наслідками розгляду судової справи до Державного реєстру не внесені, обтяження (іпотека) не скасовані.

30 квітня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги № GI 3N217215 ПВ за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і Кредитним договором та договором іпотеки щодо ОСОБА_1 (а.с.70-78).

16 квітня 2021 року між ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» укладено договір про відступлення права вимоги №16/04/21ВП за кредитними та забезпечувальними договорами, а також додаткова угода №1. У додатку зазначено Кредитний договір та договір іпотеки від 22 вересня 2008 року(а.с.79-86, 87-90)

31 серпня 2021 року між ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» та ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (в порядку статті 38 Закону «Про іпотеку»), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В., на підставі якого товариство набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.116 -117).

У пункті 1 цього договору зазначено, що право продажу квартири іпотекодержатель набув на підставі договору іпотеки від 22 вересня 2008 року (за реєстровим №2460), укладеного 22 вересня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , який містить іпотечне застереження; Договору №GL3N217215ПВ про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, посвідченого 30 квітня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. за реєстровим №2891, укладеного 30 квітня 2020 року між ВАТ «КБ» Надра» та ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГАЛ КОЛЕКШН»; Договору №16/04/21ВП про відступлення прав вимоги, укладеного 16 квітня 2021 року між ТОВ «ПРЕМІУМ ЛІГА КОЛЕКШН» та ТОВ «ЦИКЛ ФІНАНС» та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №273; Додаткової угоди №1 до договору №16/04/21ВП про відступлення прав вимоги від 16 квітня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим №273, посвідченого 19 серпня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернелюх Л.В. за реєстровим №788.

Отже, права ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», як покупця, ґрунтуються на договорі іпотеки від 22 вересня 2008 року, який заочним рішенням визнано недійсним.

Судовим рішенням, ухваленим за відсутністю належного на той час іпотекодержателя, вирішено статус (юридична сила) правочину, на підставі якого 31 серпня 2021 року ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» уклав угоду щодо набуття права власності.

Тому товариство має матеріально-правову заінтересованість, тобто власну, особисту заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом, а судове рішення впливає на обсяг прав та обов`язків апелянта, як набувача майна.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на час ухвалення оскаржуваного рішення (грудень 2018 року) апелянт не був учасником спірних правовідносин, а тому його процесуальні права не можуть вважатись порушеними.

Але у спірних правовідносинах ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» є правонаступником відповідача у справі - ПАТ «КБ «Надра», яке станом на цей час розпорядилось своїми правами іпотекодержателя та не має матеріально-правового інтересу до результату розгляду справи.

При цьому ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК», як носій матеріально-правового інтересу до результату розгляду спору, не має іншої практичної можливості оскаржити дії, які становлять втручання у його права, або захистити свої права в іншій спосіб, окрім апеляційного оскарження рішення.

До того ж процесуальний механізм, передбачений частиною 1 статті 352 ЦПК, забезпечує і можливість виправлення помилок, допущених судом при розгляді справи, що відповідає порядку здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, який спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав повинні бути істотними, а засоби їх досягнення об ґрунтованими і мінімально обтяжливими.

Цей механізм сприяє і завданням цивільного судочинства справедливому та неупередженому розгляду і вирішенню цивільних справ.

Отже, враховуючи необхідність дотримання балансу інтересів учасників матеріальних правовідносин та необхідність забезпечення такого рівню доступу, наданим національним законодавством, який є достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві (справа "Беллет проти Франції" (Bellet v. France), заява № 23805/94, § 36), апеляційний суд вважає необхідним визнати за ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» право на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК.

Вирішуючи питання про відповідність рішення суду першої інстанції по суті спору вимогам статті 263 ЦПК щодо його законності та обґрунтованості, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 575 ЦК та статті 1 Закону «Про іпотеку» (далі Закон) іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону).

Згідно з частиною 1 статті 5 Закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна, зокрема, за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю (фізичній особі) на праві власності. Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше

майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у

встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником

цього майна на час укладення іпотечного договору (частина 5 статті 5 Закону в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки).

Згідно з частиною 5 статті 18 Закону, у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.

Згідно зі статтею 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 2, 3 статті 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину.

Згідно з пунктами 6, 9, 10 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, (чинного на час укладення договору іпотеки) державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів.

Державна реєстрація договору купівлі-продажу від 22 вересня 2008 року, укладений між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1 , здійснена 22 вересня 2008 року за реєстраційним номером 3148651. Ці обставини підтверджені змістом іпотечного договору (а.с. 66).

Згідно з частинами 1,3,4 статті 334 ЦК (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 657 ЦК (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу квартири) договір купівлі-продажу, зокрема, квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Отже, момент виникнення права власності за нормами ЦК станом на час придбання ОСОБА_1 спірної квартири та наступного укладення договору іпотеки (22 вересня 2008 року) пов`язано з державною реєстрацією договору про відчуження, а не з державною реєстрацією права власності нового власника, на що посилається позивач.

Державна реєстрація договору купівлі-продажу від 22 вересня 2008 року, як зазначалось вище, здійснена того ж дня, що свідчить про набуття покупцем ОСОБА_1 всіх прав власника на момент укладення іпотечного договору.

З огляду на викладене, апеляційний суд не може погодитись з твердженням позивача про те, що на момент укладення договору іпотеки 22 вересня 2008 року він не набув прав власника квартири відповідно Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952).

Така колізія норм матеріального права (ЦК та Закону №1952) в редакції, що діяла до 1 січня 2013 року, була предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, який визначив, що до спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 1 січня 2013 року нерухомого майна (квартири), підлягають застосуванню норми ЦК (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Велика Палата зауважила, що, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул. Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно за діючим на той час законодавством не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно (пункти 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року, справа № 334/3161/17, провадження № 14-188цс20).

Аналогічне застосування норм цивільного законодавства містить і постанова Верховного Суду (ЦКС) від 06 липня 2022 року у справа № 463/1294/19, провадження № 61-18105св20, а також постанова від 07 листопада 2018 року у справі № 756/6041/15-ц, провадження № 61-4706св18.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд виснує, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 виникло з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу квартири, тобто за правилами частини четвертої статті 334 ЦК - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину, а саме з 22 вересня 2008 року.

Договір іпотеки, укладений того ж дня, щодо майна, яке належало ОСОБА_1 на праві власності на підставі належно зареєстрованого договору купівлі-продажу від 22 вересня 2008 року, не суперечить вимогам Закону, а тому підстави для визнання договору іпотеки недійсним відповідно до статей 203 та 215 ЦК відсутні.

Суд першої інстанції не встановив всіх суттєвих обставин справи, невірно застосував норми цивільного законодавства та ухвалив рішення, яке відповідно до вимог статті 263 ЦПК не може вважатись законним та обґрунтованим.

Судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 141 ЦПК апелянту підлягає відшкодуванню судові витрати, сплачені при поданні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Надра» про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ ЗАКОН ТА ПОРЯДОК» (вул. Дмитрівська 13а, кв.12 м. Київ) 1057,20 грн. судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

повну постанову складено 2 грудня 2022 року