Єдиний унікальний номер судової справи: 490/1757/22
Номер провадження: 22-ц/812/1027/22 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2022 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2022 року, постановлену під головуванням судді Шолох Л.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (надалі ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України») про оформлення звільнення, відправлення трудової книжки та стягнення заробітної плати, -

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», в якому просила оформити звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (невиплата заробітної плати), відправити трудову книжку поштою та провести розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 243 890,41 грн.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працювала головним бухгалтером в ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 14 липня 2020 року. 16 лютого 2022 року вона подала заяву про звільнення у зв`язку з порушенням директором ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ч. 3 ст. 38 КЗпП України (невиплата заробітної плати), однак розрахунку по заробітній платі проведено не було, а також не виплачено компенсацію відпустки та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, крім того, не отримано трудову книжку.

Посилаючись на вказані обставини, а також на порушення відповідачем вимог законодавства України про працю, позивачка просила суд про задоволення позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2021 року суддею Шолох Л.М. справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

09 серпня 2022 року ОСОБА_1 надала заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила стягнути з ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» середню заробітну плату у розмірі 58 610,76 грн. (за період з 24 травня 2022 року до 09 серпня 2022 року), моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. та зобов`язати відповідача зареєструвати в ФСС заяви-розрахунки 6 лікарняних на суму 31 472, 50 грн та перерахувати позивачу.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2022 року прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 в частині стягнення середньої заробітної плати та зобов`язання відповідача зареєструвати в ФСС заяви - розрахунок 6 лікарняних на суму 31 472,50 грн та перерахувати позивачу. Одночасно з цим задоволено заяву ОСОБА_1 та залишено без розгляду її позов в частині позовних вимог про стягнення з ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2022 року матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» про оформлення звільнення, відправлення трудової книжки та стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст. 31 ЦПК України передано на розгляд до Господарського суду Миколаївської області.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки відносно відповідача - ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 29 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі про банкрутство (справа №915/1489/20) то справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» про оформлення звільнення, відправлення трудової книжки та стягнення заробітної плати слід передати за підсудністю до Господарського суду Миколаївської області.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2022 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції 26 травня 2022 року постановляючи ухвалу про прийняття справи до розгляду та відкриття провадження у справі зазначив, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, її розгляд віднесено до юрисдикції Центрального районного суду м. Миколаєва, підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення, відмови у відкритті провадження відсутні. Справу було призначено до розгляду на 26 липня 2022 року, потім на 20 вересня 2022 року та на 26 жовтня 2022 року, за такого оскаржувана ухвала суду є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду в повній мірі відповідає.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у статті 2 ЦПК України і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а відтак і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того самого предмета, але судами у різних юрисдикціях.

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з подальшим уточненим позовом в якому просила оформити звільнення, у зв`язку з порушенням роботодавцем згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (невиплата заробітної плати), відправити трудову книжку поштою, провести розрахунок по виплаті заробітної плати у сумі 243 890,41 грн., зобов`язати відповідача зареєструвати в ФСС заяви-розрахунки 6 лікарняних на суму 31 472, 50 грн та перерахувати позивачу.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 29 квітня 2021 року відкрито провадження у справі №915/1489/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» (54029, м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 2-А, ).

Цією ухвалою введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника, тобто Державного підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» з 29 квітня 2021 року та вирішено інші питання щодо порушення справи про банкрутство.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу, яка оскаржується, виходив з того, щооскільки відносно відповідача - ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 29 квітня 2021 року було відкрито провадження у справі про банкрутство (справа №915/1489/20) то справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» про оформлення звільнення, відправлення трудової книжки та стягнення заробітної плати доцільно передати за підсудністю до Господарського суду Миколаївської області.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII(далі - Кодекс № 2597-VIII).

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до статті 7 Кодексу № 2597-VIII спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (частина перша).

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга вказаної статті).

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (частина третя вказаної статті).

Згідно з частинами першою - третьою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Тобто законодавець указав, що у Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» містяться процесуальні норми, які передбачають особливості розгляду справ указаної категорії.

Закон № 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексу № 2597-VIII.

Відтак можна зробити висновок, що вказаний Кодекс № 2597-VIII передбачає також особливості розгляду справ про банкрутство, що і підтверджено у статті 7 цього Кодексу.

Зі змісту вказаних норм убачається, що законодавець захищає не лише права банкрута, а й права інших осіб, які мають вимоги до банкрута.

Захист таких осіб полягає у тому, що інші суди, незалежно від юрисдикції, які розглядали справи за позовами до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство після відкриття провадження в інших справах, не закривають таке провадження, а передають справу до належного суду для розгляду по суті. При цьому таким належним судом є виключно суд господарської юрисдикції, який відкрив справу про банкрутство відповідача.

Таке урегулювання процедури розгляду спорів до відповідача, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, встановлює зрозумілу і справедливу процедуру закінчення розгляду справи належним судом, дотримання принципу визначення юрисдикції справи та підсудності спорів одному господарському суду, який акумулює усі вимоги до відповідача, щодо якого порушено процедуру банкрутства.

Таким чином, з огляду на положення законодавства України, законодавець вкотре підкреслив, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Такі висновки міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №607/6254/15-ц від 15 січня 2020 року, які відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України є обов`язковими для застосування.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до господарської юрисдикції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дія мораторію на задоволення вимог кредитора не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати і таке інше не заслуговують на увагу, оскільки порушення провадження у справі про банкрутство боржника обумовлює особливість вирішення таких спорів і полягає в тому, що вони розглядаються та вирішуються по суті саме у межах справи про банкрутство.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Пунктом першим частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення, яким є також ухвала суду, без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не містять об`єктивних підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.