Номер провадження: 22-ц/813/1716/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсним договору іпотеки в порядку захисту прав споживачів, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Науменко А.В. 21 липня 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ПАТ «ОТП Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А. про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсним договору іпотеки в порядку захисту прав споживачів.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 30 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-500/012/2008, за яким позивачка отримала кредитні кошти у сумі 135000 доларів США. В забезпечення вищевказаного кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки від 30 січня 2008 року. Також, в забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем, 30 січня 2008 року був укладений договір поруки, за яким поручитель ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати за погашення ОСОБА_1 кредиту.

Підставою недійсності кредитного договору ОСОБА_1 зазначала те, що при укладенні кредитного договору банк, у порушення ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не надав їй у письмовій чи усній формі інформації щодо умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту, а у кредитному договорі відсутній детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх супутніх послуг , а також інших фінансових зобов`язань споживача.

Перед укладенням договору банк не надав їй, як позичальнику, інформацію для здійснення свідомого вибору, не надав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є, на думку позивача, порушенням приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору не була ознайомлена з усіма умовами кредитування, що пропонувались Банком в обсязі і в порядку , що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», позивач вважала, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства , а відтак, його слід визнати недійсним.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначила, що договір кредиту містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків та погіршення її становища, як споживача банківських послуг, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним.

З посиланням на викладене, позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, вказуючи, що кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства та з підстав ст. 230 ЦК України.

Окрім того, ОСОБА_1 вказувала на те, що з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, 30 січня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № PML-500/012/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю ОСОБА_2 .

Позивач зазначала, що згідно ч.2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а відтак, визнання судом кредитного договору недійсним спричиняє недійсність договору іпотеки.

За вказаних обставин, ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити: визнати недійсним кредитний договір № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року; визнати недійсним договір іпотеки № PML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви.

Сторони про розгляд справи на 25 жовтня 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-500/012/2008, відповідно до умов якого в порядку, передбаченому цим договором, банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначених у частині № 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі.

З метою отримання, обслуговування та погашення кредиту банк відкрив позичальнику поточний рахунок - НОМЕР_1 .

Згідно пункту 2 частини № 1 договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, з цільовим використанням - на споживчі цілі, зі строком повернення кредиту до 30.01.2018 року.

Згідно пункту 3 частини № 1 договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, а саме фіксований відсоток та FIDR, де фіксована відсоток становить 5,99 %, а FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах.

Відповідно до пункту 4 частини № 1 договору, повернення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів, щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

Згідно пункту 1.5.1. частини № 2 договору, повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Згідно з пунктом 1.7.2. договору, банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебатування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитній/их заявці/ках позичальника, зменшених на утриману комісію банку у відповідності до тарифів та умов цього договору. Кожний наступний транш надається позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього траншу, якщо інше не передбачено цим договором.

Відповідно до пункту 4.1. частини № 2 договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань по цьому договору позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання сторонами обох частин цього договору (дата договору) та всіх додатків до нього і діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору в повному обсязі (пункт 7.3. договору).

В подальшому, між сторонами була укладена низка додаткових договорів до кредитного договору від 30 січня 2008 року № ML-500/012/2008, а саме: додатковий договір № 1 від 04 червня 2008 року, додатковий договір № 2 від 26 лютого 2009 року, додатковий договір № 3 від 26 лютого 2009 року, додатковий договір № 4 від 01 лютого 2010 року, додатковий договір № 5 від 17 січня 2011 року, та додатковий договір № 6 від 26 січня 2012 року.

В забезпечення вищевказаного кредитного договору, між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки від 30 січня 2008 року. Також, в забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем, 30 січня 2008 року був укладений договір поруки, за яким поручитель ОСОБА_2 зобов`язалася відповідати за погашення ОСОБА_1 кредиту.

Згідно ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Аналогічну думку висловлено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення прав позивача, як споживача кредитних послуг, через невиконання зазначеним банком вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної, достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, - є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню з мотивів, викладених вище.

Згідно ст. ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вірно встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору, укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства.

Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами.

Таким чином, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто, з боку позивача - на отримання кредиту, з боку відповідача - на повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які як на підставу недійсності кредитного договору посилалась ОСОБА_1 , до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку що, підписавши 30 січня 2008 року кредитний договір № ML-500/012/2008, позичальник погодився з усіма його умовами.

Зокрема, при укладенні спірного кредитного договору № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, ОСОБА_1 з боку Банку було надано в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію, передбачену п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року, з якою перед укладанням та підписанням договору позивач знайомилась, а тільки потім підписала договір.

Так, у п. 13 анкети - заяви фізичної особи ОСОБА_2 на отримання кредиту підписаної 18 січня 2011 року ОСОБА_2 вказано, що «підписанням цієї анкети - заяви підтверджую, що Банк надав мені в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року», що спростовує доводи ОСОБА_1 щодо невиконання Банком обов`язку надання інформації позичальнику у відповідності до приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, на момент укладення договору позивач не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, та в подальшому виконувала його умови; Банк надав позивачеві в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року, яка передувала укладенню кредитного договору.

Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення її прав як позивача, як споживача кредитних послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору.

Статті 18 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають перелік несправедливих умов договору за участі споживача, зміст яких зводиться до встановлення істотних переваг виконавця послуги (дисбаланс прав та обов`язків) порівняно з положенням замовника - споживача, а діяльність виконавця послуги має бути агресивною або вводити споживача в оману.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Однак, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими, а судом не встановлено наявності одночасно всіх вищевказаних ознак.

Помилка в оцінках позичальником результату своїх дій внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення позичальником, не є підставою для визнання кредитного правочину недійсним.

Зі змісту Кредитного договору № ML -500/012/2008 від 30 січня 2008 року вбачається, що на момент його укладення він відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об`єм інформації у відповідності до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, зазначеною у ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», було визначено з прийняттям 10 травня 2007 року Правлінням Національного банку України «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168, які були зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808 та які на час укладення оспорюваного кредитного договору ще не були прийняті.

Також судом першої інстанції враховано, що згідно постанови Верховного суду від 24 липня 2019 року по справі № 520/8608/14-ц, рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML -500/012/2008 від 30 січня 2008 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року - було залишено без змін.

З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним, і будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судами не встановлені, у зв`язку із чим судом першої інстанції правомірно визнано вимоги ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним з підстав, викладених у позові, - необґрунтованими, безпідставними, та не підтвердженими належними та допустимими доказами.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що хоча апелянт і діяв добровільно при укладенні Кредитного договору, проте не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням оскаржуваного договору та наслідкам його укладення через ненадання відповідачем повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок кредитування та супутні послуги.

Колегія суддів зазначає, що оскільки спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом, укладений у письмовій формі, як передбачено правовими нормами ч. 1 ст. 1055 ЦК України, підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, не скористався своїм правом розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, то позовні вимоги з цих підстав не можуть бути задоволені.

У відповідності до умов Договору, ОСОБА_1 підтвердила своє розуміння і згоду з тим, що до підписання Договору вона була ознайомлена зі всією інформацією, необхідною їй для прийняття рішення щодо отримання кредиту, та інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджує наявність її підпису на документах.

Тому підстав вважати, що ОСОБА_1 при укладенні договору не було надано інформацію відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у апеляційного суду немає.

З матеріалів справи судом встановлено, що договір укладений в письмовій формі, містить всі суттєві умови, передбачені законом для кредитних договорів і, які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Отже, доводи апелянта про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про захист персональних даних», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Цивільного Кодексу України.

Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковими для неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Тому колегія суддів вважає, що в разі не згоди з умовами кредитного договору, ОСОБА_1 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого, споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

Позивач, у свою чергу, користувалась кредитними коштами та не відмовлялась від виконання умов кредитного договору.

Крім того, доказів звернення ОСОБА_1 з письмовою заявою до відповідача щодо несприятливих умов кредитування, або надання інформації щодо кредитування у неповному обсязі судам першої та апеляційної інстанцій надано не було, в той же час, позивач звернулась з даним позовом через одинадцять з моменту підписання спірного кредитного договору, і тільки після ухвалення Верховним судом постанови від 24 липня 2019 року по справі № 520/8608/14-ц, якою було залишено без змін рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 березня 2019 року про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за оскаржуваним кредитним договором.

Також колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 є дієздатною особою, яка в повній мірі має можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними, розуміти наслідки вчинення певних дій та можливість відмовитись від вчинення таких дій, що будуть суперечити її інтересам.

Отже, колегія суддів не може погодитись доводами апеляційної скарги та приходить до переконання, що ОСОБА_1 отримала необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про кредит, вартість всіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого і правильного вибору та остання підтвердив згоду з ним, проставивши свій підпис.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Що стосується оскарження ОСОБА_1 договору іпотеки від 30 січня 2008 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договір іпотеки від 30 січня 2008 року був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 680.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не є стороною вказаного договору, та не є особою, якій законом надано право оскаржити договір іпотеки від імені ОСОБА_2 , яка положення даного договору не оскаржувала, що свідчить про визнання їх останньою.

За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України, оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспоренні в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

У цій справі позов про визнання недійсним договору іпотеки подала особа, яка не була стороною даного договору.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Доказів того, що договір іпотеки від 30 січня 2008 року порушує права та законні інтереси ОСОБА_1 , матеріали справи не містять, у зв`язку із чим колегія суддів доходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 30.01.2008 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , має бути відмовлено саме через відсутність порушеного або оспорюваного права позивача.

За таких обставин, обґрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки з тих підстав, що договір іпотеки є похідним від кредитного договору № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, стосовно якого судом було відмовлено у задоволенні позову про визнання його недійсним, - є помилковим.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст .ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 липня 2020 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.В. Князюк