Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5369/22 Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М.
Категорія 66 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Коломієць О.С.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/5369/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Зосименка О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив визнати ОСОБА_2 такими, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_2 . З 16.08.2008 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18.09.2019 шлюб розірвано, а рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2020 у справі № 295/575/20 визначено місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_2 разом із матір`ю. В подальшому, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.01.2022 у справі 295/8561/21 ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування його житлом. Вказав, що його неповнолітній син ОСОБА_2 фактично проживає із матір`ю за адресою АДРЕСА_3 із 2019 року. Посилається на те, що відповідач у справі не проживає у його житлі без поважних причин більше року, створює йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його майном, а саме в отриманні субсидій, соціальних виплат, зменшення в нарахуванні комунальних послуг.Вказав на відсутність будь - яких домовленостей з приводу невикористання відповідачем квартири. Виходячи із наведеного, просив задовольнити його позовні вимоги на підставі положень ст. 405 ЦК України.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги є аналогічними мотивам позовної заяви.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 8-9).

Судом становлено, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_1 (а.с. 11).

Із довідки про склад сім`ї ОСББ «Агат-Житомир» від 05.05.2022 №01/05 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований разом із ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.09.2020 у справі № 295/575/20 визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_2 разом із матір`ю ОСОБА_3 (а.с. 11).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.01.2022 у справі 295/8561/21 ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Посилаючись на те, що відповідач з 2019 року не проживає у вказаному житлі без поважних причин, позивач звернувся до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі положень ст. 405 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилаючись на те, що оскільки неповнолітній відповідач позбавлений права обирати місце свого проживання в силу віку та рішенням суду визначено його місце проживання разом з матір`ю, яка втратила право користування квартирою, власником якої є позивач, дійшов висновку, що неповнолітній син позивача з незалежних від нього причин не проживає за адресою його реєстрації, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житлом з підстав, зазначених позивачем, а саме на підставі ч.2 ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц , від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, від 24.05.2022 по справі №755/20478/19.

Виходячи із наведеного, суд, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що тривале непроживання неповнолітнього ОСОБА_2 у квартирі зумовлене поважними причинами, а саме втрата права користування спірним житлом матері дитини - ОСОБА_3 , так як дитина не має власного житла і не може самостійно обирати місце проживання.

Доводи позивача про проживання дитини за іншою адресою з матір`ю не спростовують висновків суду, оскільки матеріали справи не містять доказів, що мати дитини має власне житло. З цього випливає, що дитина не може вважатися такою, що забезпечена іншим житлом і через це втратила право на проживання у спірній квартирі, в якій вона набула права на житло з народження. Права дитини захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства».

Крім того, колегія суддів вважає, що посилання позивача на наявність перешкод з боку відповідача у користуванні та розпорядженні житлом є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання сина у належній позивачу квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374, 375,381-384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.12.2022.

Головуючий Судді