Провадження № 22-ц/824/2616/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 червня 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 березня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 12 листопада 2012 року між банком і відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5500 грн. із сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідачка зобов`язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 30 червня 2016 року становить 36894,09 грн., з яких тіло кредиту - 5485,44 грн., проценти - 26517,74 грн., пеня - 2657,86 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 1733,05 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідача на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 36894,09 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 20 березня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» борг за тілом кредиту в розмірі 5485,44 грн. та судовий збір у розмірі 1378 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд не дотримався встановлених процесуальним законом

- 2 -

засад змагальності, об`єктивності і неупередженості, оскільки за відсутності заперечень відповідача проти позову, самостійно навів доводи проти позовних вимог позивача щодо стягнення процентів, пені та штрафів та помилково послався на судову практику Верховного Суду, яка не є і не може бути доказовою базою у справі. При цьому суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення процентів, підмінив необхідність обгрунтування рішення доказами посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду, не проаналізувавши співвідношення обставин та правовідносини по різним справам. Суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів укладення між сторонами кредитного договору, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідача, розрахунок боргу, умови та правила надання банківських послуг, тарифи та інші докази, які останнім не спростовані. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, виконували його, а відтак договір є укладеним між сторонами згідно ст.629 ЦК України і є обов`язковим для виконання його сторонами. Окрім того, суд не звернув уваги, що спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору приєднання і регулюються ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. В такому випадку підпис позичальника не потрібен, що в тому числі підтверджує судова практика. Висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, а також ст.49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка забороняє надлдання безпроцентних кредитів. Судом не врахована постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17.

Відповідач ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Після отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з додатками відповідач 02 червня 2020 року ознайомився з матеріалами справи згідно його заяви (а.с.159), після чого 05 червня 2020 року подав до апеляційного суду заяву про зупинення провадження за апеляційною скаргою з огляду на подання ним до Дарницького районного суду м.Києва заяви про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 липня 2020 року матеріали цивільної справи повернуті до суду першої інстанції для вирішення заяви відповідача про перегляд заочного судового рішення.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 21 грудня 2021 року заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених судом позовних вимог і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову банку в повному обсязі, посилаючисьна незаконність і необгрунтованість заочного рішення. Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про отримання ним кредитних коштів, зокрема наданий позивачем розрахунок боргу не є таким доказом, до того ж розрахунок не оформлений належним чином, а підписана позичальником 12 листопада 2012 року анкета-заява не містить суми коштів, які банк надав йому. Вимоги банку про стягнення процентів і пені незаконні, а посилання банку на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які начебто визначають розмір процентів і неустойки, недоречні, бо він з ними не знайомий, їх не підписував і не погоджував, а тому вони не є частиною договору і не повинні враховуватися судом. До того ж до спірних правовідносин неможливо застосувати ст.634 ЦК Україна, яка регулює договір приєднання. На це звертала увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною

- 3 -

позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 36894,09 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Клопотання відповідача щодо його повідомлення про дату час та місце розгляду справи вирішене апеляційним судом в ухвалі про призначення справи до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що обидві апеляційні скарги не підлягють до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов частково і стягуючи тіло кредиту, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач ОСОБА_1 не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «Приватбанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5485,44 грн.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Судом встановлено, що 12 листопада2012 рокувідповідач ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та заповнив і підписав анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачу грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3000 грн., який у подальшому був збільшений до 5500 грн., із сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування, що стверджується копією анкети-заяви (а.с.8), копією паспорта (а.с.9), довідкою про зміну умов кредитування (а.с.7).

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Також, судом встановлено, що відповідач у грудні 2012 року активував платіжну картку за допомогою коду і користувався кредитними коштами та здійснював періодичне погашення кредиту одноразово в розмірі від 200 грн. до 3000 грн. Останнє погашення кредиту відбулося 28 січня 2014 року на суму 400 грн., після чого оплати на погашення кредиту відповідачем не проводилися, що стверджується наданим банком розрахунком боргу

- 4 -

(а.с.5-6) та випискою по рахунку (а.с.188-196).

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права позивача як кредитора і стягнув на його на користь тіло кредиту в розмірі 5485,44 грн.

Також, колегія суддів погоджується із висновками суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення процентів у розмірі - 26517,74 грн., пені - 2657,86 грн. та штрафів: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 1733,05 грн..

Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що анкета-заява ОСОБА_1 не містить відомостей ні про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, ні про розмір неустойки (пеня і штрафи), а доданий до позову витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку розміру процентів за користування коштами - 30 %, так і розміру неустойки і як наслідок необгрунтованість вимог позивача в цій частині.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував, що проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом. Підставами позову в даній справі банк зазначив стягнення саме процентів, визначених договором, що не знайшло свого підтвердження. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

Доводи апеляційної скарги ПриватБанку про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення процентів та неустойки (штрафу) не грунтуються на вимогах закону.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.10561 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідач отримав грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, що у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами у розмірі 30 % річних, так і збільшених процентів - 34,8 % та 43,2 %.

Крім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення

- 5 -

відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимогч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів та неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмова у стягненні процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, які передбачають сплату процентів за користування грошовими коштами, недоречні, оскільки предметом спору у справі є стягнення процентів, які, як вважає позивач, встановлені договором. Водночасвимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

До таких же висновків прийшла Велика Палата у наведеній вище постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де відмовляючи ПриватБанку у позові про стягнення процентів зазначила, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилася, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011

- 6 -

року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.

Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Доводи скарги ПриватБанку про недотримання судом встановлених процесуальним законом засад змагальності, об`єктивності і неупередженості, оскільки за відсутності заперечень відповідача проти позову, суд самостійно навів доводи проти позовних вимог позивача щодо стягнення процентів, пені та штрафів необгрунтовані.

Такі доводи свідчать про хибне розуміння позивачем приниципу змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У даній справі позивач в тому числі просить стягнути обумовлені кредитним договором проценти, пеню та нестойку (штрафи). Саме від доведеності досягнення між сторонами згоди щодо умов та розміру сплати процентів, пені і неустойки (штрафу), залежало, чи виникли такі обов`язки у відповідача, чи ні. Позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази досягнення згоди у належній формі з цих питань, побудував свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у позові обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить необхідність сплати коштів у визначених ним розмірах.

З такою логікою погодитися неможливо, оскільки згідно з принципом змагальності саме позивач має довести досягнення згоди між сторонами з цих питань, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Посилання скаржника на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, згідно якої підписання позичальником довідки про умови кредитування є належним доказом його ознайомлення з умовами кредитування, колегія суддів відхиляє як нерелевантні. У наведеній вище справі № 572/1169/17 мають місце інші фактичні обставини, зокрема судами встановлено, що сторони

- 7 -

обумовили розмір процентів у анкеті-заяві, чого в даній справі не встановлено. Як вище вказувалося, додана до позову анкета-заява позичальника ОСОБА_1 не містить розміру процентів, який обумовлений сторонами.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.

Посилання у скарзі на неможливість застосування постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною карткою, як споживачем фінансових послуг, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник. Це по -перше.

По-друге, наведені доводи суперечать положенням закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36, 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не позиція, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів чи судової палати КЦС, а саме висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, такий висновок відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей

- 8 -

суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про неврахуванням судом того факту, що у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про отримання ним кредитних коштів, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Такі аргументи спростовуються наданими позивачем доказами, зокрема копією анкети-заяви, копією паспорта, довідкою про зміну умов кредитування розрахунком боргу та випискою по рахунку.

Факт використання відповідачем кредитних коштів та їх повернення підтверджується наданою банком випискою по картковому рахунку відповідача за період із 12 листопада 2012 року по 02 травня 2020 року, яка подана до суду першої інстанції і є належним, допустимим, достовірним та достатнім письмовим доказом (ст.ст.76-80 ЦПК України), на підставі якого суд установив розмір боргу позичальника. У виписцічітко відображені як розмір коштів, які використовував відповідач, так і місце їх зняття або оплати, зокрема термінали та банкомати, а також магазини чи торгові організації, із зазначенням населених пунктів та вулиць, де вони розташовані (а.с.186-196). Також у виписці відображено коли і у якому розмірі відбувалося поповнення рахунку та місця (адреси) і спосіб його поповнення.

Наведені докази у своїй сукупності доводять факт використання відповідачем кредитних коштів у межах кредитного ліміту,

Решта доводів апеляційної скарги щодо незаконності вимог банку про стягнення процентів і пені не стосуються оскаржуваного рішення, оскільки у стягненні процентів і пені судом відмовлено.

Фактично наведені доводи стосуються заперечень проти позовних вимог і враховані апеляційним судом при вирішенні апеляційної скарги банку.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційних скаргах, зогляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обгрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для

- 9 -

працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 20 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: