Справа № 307/916/14-ц
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , де заінтересованими особами є: Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про поновлення виконавчого провадження та повторне виселення з житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року, повне судове рішення складено 18.11.2021, постановлену суддею Чопиком В. В.,

у с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, де заінтересованими особами є: Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) /далі Тячівський РВ ДВС/, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про поновлення виконавчого провадження та повторне виселення з житлового будинку.

Заяву обґрунтував тим, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.11.2014 у справі № 307/916/14-ц було задоволено його позов до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із цього житлового будинку. Постановою Верховного Суду від 23.05.2018 це рішення суду залишено в силі.

Зазначав, що добровільно вказані особи з будинку не виселились, а тому на протязі двох років проводилися дії з примусового їх виселення. Зрештою, відповідно до постанов головного державного виконавця Тячівського РВ ДВС від 18.08.2020 у виконавчому провадженні № 58471792 та від 18.08.2020 у виконавчому провадженні № 58471788, було закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів № 307/916/14-ц, виданих 13.08.2018 Тячівським районним судом Закарпатської області, у зв`язку з фактичним у повному обсязі виконанням рішення суду. Згідно з актом державного виконавця від 18.08.2020 зазначена у рішенні суду будівля зачинена та ним були отримані ключі від будинку.

Згодом він виїхав із смт. Дубове до м. Дніпра, оскільки там постійно проживає. 14.05.2021 він приїхав до смт. Дубове та з`ясував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повторно вселилися у належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 . Це також підтверджується актом депутата Дубівської селищної ради від 14.05.2021.

Стверджував, що добровільно залишити його житловий будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовляються. Ним викликалася поліція, однак і після приїзду такої зазначені особи відмовилися покинути будинок, а відтак він вимушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

Посилаючись на наведені вище обставини, а також з урахуванням положень ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження», просив суд: 1) відновити виконавчі провадження Тячівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 58471792 та № 58471788 з примусового виконання виконавчих листів № 307/916/14-ц, виданих 13.08.2018 Тячівським районним судом Закарпатської області, про усунення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із цього житлового будинку; 2) повторно виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із житлового будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року цю заяву ОСОБА_1 задоволено.

Відновлено виконавчі провадження Тячівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 58471792 та № 58471788 з примусового виконання виконавчих листів № 307/916/14-ц, виданих 13.08.2018 Тячівським районним судом Закарпатської області, про усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні права користування і розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із цього житлового будинку, та повторно виселено останніх із житлового будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із цією ухвалою місцевого суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на неї апеляційну скаргу через її незаконність та необґрунтованість унаслідок порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що місцевий суд не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи доказів про їх самостійне вселення у спірний житловий будинок після того як їх було примусово виселено із нього.

Зазначали, що зі змісту акту обстеження від 14.05.2021, складеного депутатом Дубівської селищної ради Білака В.В., убачається лише про їх тимчасове проживання в даному будинку та є відсутні відомості про повторне їх вселення. До того ж безпосередньо у судовому засіданні цей депутат ОСОБА_4 ствердив, що обставини наведені в акті ним не перевірялися.

Вказували і на те, що свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вони у спірному будинку фактично не проживають, а проживають по сусідству. Це також узгоджується і про неодноразове повернення поштою судових повісток, адресованих їм за цією адресою: АДРЕСА_1 , а відтак заявником ОСОБА_1 не доведено повторне їх вселення і проживання в даному будинку.

Також, на їх переконання, є помилковими висновки суду першої інстанції про їх повторне вселення і проживання у спірному будинку лише внаслідок знаходження там їхніх особистих речей і майна, оскільки таке не може беззаперечно свідчити про їх проживання в будинку заявника.

Зауважували, що постановами державного виконавця виконавчі провадження про їх виселення зі спірного будинку були закінченні у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду та ключі від будинку були отриманні державним виконавцем, про що свідчить його акт від 18.08.2020. Ці постанови й акт є чинними і не скасовані, а тому висновок суду про неналежне виконання державним виконавцем рішення суду від 27.11.2014 є безпідставним.

Окрім того, посилалися і на необґрунтоване задоволення судом вимоги ОСОБА_1 про відновлення виконавчого провадження, оскільки за приписами ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» це є компетенцією самого державного виконавця, а не суду.

З огляду на наведене просили апеляційний суд оскаржену ухвалу суду скасувати та у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інші учасники справи не скористалися.

У судовому засіданні представниця заявника ОСОБА_1 адвокатеса Іляшкович О.М. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав її безпідставності і надуманості, просила таку залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Інші учасники справи, їх представники у судове не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому, на переконання колегії суддів та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці заявника ОСОБА_1 адвокатеси Іляшкович О.М., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 місцевий суд виходив із обґрунтованості та доведеності вимог заявника, проте колегія суддів у повній мірі з такими висновками суду погодитися не може, оскільки таких суд першої інстанції дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Судом установлено, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 27.11.2014 у справі № 307/916/14-ц, що набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із цього житлового будинку (а.с.6, 7).

Постановами головного державного виконавця Тячівського РВ ДВС Токарем А.В. від 18.08.2020 у виконавчому провадженні № 58471792 та від 18.08.2020 у виконавчому провадженні № 58471788 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів № 307/916/14-ц, виданих 13.08.2018 Тячівським районним судом Закарпатської області, у зв`язку із фактичним у повному обсязі виконанням рішення суду (а.с.12, 13).

З акту обстеження від 14.05.2021, складеного депутатом Дубівської селищної ради Білаком В.В. у присутності свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , убачається, що у житловому будинку АДРЕСА_1 тимчасово проживають ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_2 (а.с.14).

Із талону-повідомлення єдиного обліку № 3971 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14.05.2021 видно, що ОСОБА_1 звернувся до поліції з приводу проживання в його будинку сторонніх осіб, які туди незаконно проникли (а.с.15).

Відповідно до ч. 5 ст. 124, п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій її території.

Як регламентовано ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Складовою справедливого судового розгляду, згідно з Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, є своєчасне та повне виконання судових рішень із метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Отож, виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно затримувати його виконання. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Частиною 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо особа самостійно вселилася у приміщення, з якого вона була примусово виселена, повторне її виселення може бути здійснено державним виконавцем на підставі ухвали суду, який прийняв рішення про виселення. Виконавче провадження в такому разі підлягає поновленню за постановою державного виконавця. Правовий аналіз указаної норми свідчить про те, що питання про повторне виселення вирішується саме тим судом, який ухвалив рішення про виселення.

З огляду на це Законом України «Про виконавче провадження» передбачена можливість повторного виселення боржника на підставі ухвали суду.

Водночас цією нормою права не встановлено заборони або обмеження щодо виконання рішення суду про виселення боржника, який неправомірно займає житлове приміщення, з якого йому належить виселитись, якщо попередньо рішення суду про його виселення виконано, а згодом боржник знову вселився у це приміщення. Визначальною у цій нормі є саме гарантована стягувачу можливість повторного виселення боржника, який знову вселився у приміщення, що мало бути звільнено для стягувача, незалежно від того, в який спосіб боржник був первісно виселений в порядку виконавчого провадження.

З урахуванням відсутності законодавчої заборони на звернення стягувача до суду з заявою про повторне виселення боржників та невіднесення законодавцем указаного питання до виключної компетенції державного (приватного) виконавця, на переконання колегії суддів, місцевий суд вірно вважав за можливим вирішення судом питання про повторне виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які після їх примусового виселення зі спірного будинку знову неправомірно вселилися до нього.

Установивши, що обставина повторного вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до спірного житлового приміщення, з якого їх було виселено на підставі рішення суду, підтверджується у цій справі належними та допустимими доказами, апеляційний суд доходить висновку, що місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 в частині повторного виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із вказаного житлового будинку.

Заразом колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції щодо необхідності відновлення виконавчих проваджень, оскільки на підставі ч. 10 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» це є компетенцією державного виконавця, а не суду.

Отже, доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає частково слушними, оскільки вони частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на наведене апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню в частині відновлення виконавчих проваджень із постановленням з цього питання нового судового рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 у цій частині слід відмовити, а у решті ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року в частині задоволення заяви ОСОБА_1 про відновлення виконавчого провадження Тячівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) № 58471792 та № 58471788 з примусового виконання виконавчих листів № 307/916/14-ц, виданих 13.08.2018 Тячівським районним судом Закарпатської області про усунення перешкод ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із цього житлового будинку скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 в цій частині відмовити.

У решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді