ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5765/22 Справа № 184/1102/21 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2022 року, ухваленого суддею Томашем В.І. у місті Покрові Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації.

Уточнивши позовні вимоги 18.02.2022 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію в розмірі 30000,00 грн., 3% річних за період з 01.12.2019 року до 10.06.2021 року в сумі 1375,89 грн., інфляційні втрати за період з грудня 2019 року до червня 2021 року в сумі 3036,00 грн., а всього 34411,89 грн.

В обґрунтування позову зазначила, що 29.06.2018 року між ними було укладено договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язалась сплатити їй 30000 грн. в строк до 31.11.2019р.

Договір позики між ними було укладено в письмовій формі у вигляді розписки.

Термін виконання зобов`язання настав 31.11.2019р., відповідно початок періоду прострочення виконання 01.12.2019р.

На момент звернення до суду з цим позовом (10.06.2021р.) кількість днів прострочення складає 558 днів. Отже, 3% річних за період 01.12.2019р. по 10.06.2021р. складають 30000 грн. (сума заборгованості за договором) х 3% / 365 (кількість днів у році) х 558 (кількість днів прострочення) = 1375,89 грн.

Інфляційні втрати за вказаний період складають 3036,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення грошової компенсації» задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 30000 (тридцять тисяч гривень) 00 копійок, 3% річних за період з 01.12.2019 року до 10.06.2021 року в сумі 1375,89 грн., інфляційні втрати за період з грудня 2019 року до червня 2021 року в сумі 3036,00 грн., а всього 34411 (тридцять чотири тисячі чотириста одинадцять гривень) 89 копійок.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог та стягнути з позивача на користь відповідача виплати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 1362 грн.

При цьому, скаржник посилається на те, що спадковою справою №62369484 від 04.05.2018 встановлено, що позивач відмовилась від своєї частки у спільному майні (спадщина) на користь відповідача, а остання зобов`язалась сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її частки у спадщині, однак відповідач свої зобов`язання про відшкодування вартості частки спадкового майна своєчасно не виконала.

Вказує, що суд першої інстанції, встановивши з розписки від 29.06.2018, що ОСОБА_2 зобов`язалась виплатити ОСОБА_1 30 000 грн. до 31.11.3019 дійшов неправильного висновку про те, що відповідач зобов`язана на підставі ст.1049 ЦК України повернути позивачу грошові кошти в розмірі 30 000 грн., оскільки з цієї розписки не встановлено факту отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 30 000 грн. в борг із зобов`язанням повернення цієї грошової суми, так і не встановлено дату отримання грошових коштів в борг, тобто між сторонами відсутні позикові відносини, договір позики не укладався, що є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки передачі грошових коштів від позивача до відповідача не було і розписка не є документом, який підтверджує отримання в борг грошових коштів за договором позики.

Відповідач наголошує на тому, що позивач не підтвердила належними та допустимими доказами своє право вимагати від відповідача виконання неіснуючого боргового зобов`язання, тому у відповідача відсутнє зобов`язання з повернення коштів, які не були отримані в борг.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку відповідача ОСОБА_2 , яка підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги з викладених у скарзі підстав, просила скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове, яким відмовити стороні позивача у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна сторони відповідача скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно розписки від 29.06.2018 року, ОСОБА_2 зобов`язалась виплатити ОСОБА_3 30000 грн. до 31.11.2019 р. (а.с.12).

Згідно спадкової справи №46/2018 від 04.05.2018р., наданої приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу, ОСОБА_1 відмовилась від своєї частки у спільному майні (спадщина) на користь ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 зобов`язалась сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості її частки у спадщині.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , виходив з того, що відповідач в судовому засіданні підтвердила факт власноручного написання нею розписки щодо повернення позивачу грошових коштів у розмірі 30 000 грн., тому на підставі ст.1049 ЦК України остання зобов`язана, повернути позивачеві грошові кошти в розмірі 30000,00 грн.

Застовуючи норми ч.2 ст.625 ЦК України та стягуючи з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати, суд першої інстанції виходив з того, що термін виконання зобов`язання про відшкодування компенсації вартості частки майна ОСОБА_1 у спадковому майні настав 31.11.2019 року, відповідно початок періоду прострочення виконання розпочався 01.12.2019р. та оскільки грошові кошти не повернуті позивачу, остання має право на отримання від відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% від простроченої суми боргу.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції та погоджується з доводами відповідача викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

У відповідності до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За нормами ч.1, ч.2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З наявної у справі розписки від 29.06.2018 видно, що ОСОБА_4 зобов`язується виплатити ОСОБА_5 30 тис. грн. (тридцять тисяч грн.) до 31.11.2019. Зобов`язується віддати в строки, розписка написана власноруч, підписана ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (а.с.12).

Спадковою справою №46/2018 від 04.05.2018р встановлено, що ОСОБА_9 відмовилась від прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_10 на користь сестри ОСОБА_6 (заява нотаріусу від 24 липня 2018 року за №240) (а.с.94).

З уточненої позовної заяви від 18 лютого 2022 року видно, що позивач ОСОБА_1 визнала факт існування між сторонами не правовідносин позики, а правовідносини, що стосуються поділу спадкового майна (а.с.193).

В заяві про відмову від спадщини на користь сестри вказано, що нотаріусом Кузнецовій Г.І. ( ОСОБА_11 ) роз`яснено, що її відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззстережною, але може бути відкликана протягом встановленого законом строку, інших умов або роз`яснень заява не містить, отже розписка від 29.06.2018 про зобов`язання ОСОБА_6 виплатити ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 30 тисяч грн. до 31.11.2019 є нікчемною, оскільки не посвідчує передання позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_6 грошових коштів у визначеній в розписці грошовій сумі та строк, тобто надану позивачем розписку в розумінні норм ст.1047 ЦК України не можна вважати укладеним договором позики.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим неправильно застосував норми матеріального права, тобто застосував норми матеріального права які не підлягали застосуванню у правовідносинах сторін по справі (статті 1046, 1047, 1049 та ч.2 ст.625 ЦК України), у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Стаття 141 ЦПК України встановлює, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно, понесені позивачем судові витрати по справі за подачу позову до суду залишаються за ОСОБА_1 , а понесенівідповідачем ОСОБА_13 витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1362 грн. підлягають стягненню на її користь з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_13 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13квітня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимогдо ОСОБА_13 про стягнення грошової компенсації.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_13 витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: