П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 756/12713/18

Номер провадження 22-ц/824/245/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Головачова Я. В., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Андрейчука Т. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Оболонський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання батьківства, стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 треті особи: Оболонський районний у м. Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 ; внесення змін в актовий запис про народження ОСОБА_3 зроблений Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві №795 від 03 квітня 2012 року, де вказати в графі «батько» - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: місто Київ, громадянин України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , в графі «по-батькові» - ОСОБА_3 , в графі «прізвище» - ОСОБА_3 ; стягнення з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2000 гривень, та додаткові витрати у розмірі 7000 гривень, які стягувати у подальшому до досягнення дитиною повноліття; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати та витрати на проведення експертизи.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 2011 року ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача народився син ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що відповідач є батьком ОСОБА_3 , який відмовився офіційно визнати його своїм сином та подати в органи реєстрації актів цивільного стану заяву про реєстрацію батьківства, а тому запис про батька дитини в актовому записі про народження дитини було здійснено відповідно до положень ч. 1 ст. 135 СК України.

Після народження дитини, відповідач надавав матеріальну допомогу на її утримання, проте пізніше, припинив.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що її позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2021 року (том ІІ а.с. 25-31) позов ОСОБА_2 , задоволено частково, визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 04 серпня 2021 року ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції по даній справі було призначено судово-медичну (молекулярно-генетичну) експертизу. Разом з тим, зазначена експертиза проведена не була, у зв`язку неявкою відповідача до експертної установи, який був необізнаним про необхідність такої явки. Проте, для вирішення даного спору по суті, необхідно провести по справі експертизу, для визначення кровного споріднення між відповідачем та малолітнім ОСОБА_3 , за результатами якої, ухвалити відповідне рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Дейнегін С.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Скаржник та треті особи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується звітом про доставлення судових повісток-повідомлень на їх електронні адреси, у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутність осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання відповідача батьком дитини ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від проведення судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи у даній справі, експертиза у не була проведена не з вини позивача, а відтак, відповідно до норми ст. 109 ЦПК України суд визнав факт, для з`ясування якого експертиза була призначена.

Щодо вищевказаного висновку суду першої інстанції, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьком якого у свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_7 , матір`ю - ОСОБА_2 (т. І а.с. 09).

Відомості про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (т. І а.с. 10).

Згідно висновку експерта № 103-317-2021 складеного Київським клінічним бюро судово-медичної експертизи на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, вірогідність підтвердження батьківства ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 складає величину 99,99 % (а.с. 111-114).

Так, відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу..

Частиною першою статті 135 СК встановлено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до п. 18 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, якщо мати дитини не перебуває у шлюбі та немає спільної заяви батьків, прізвище та громадянство батька дитини зазначається за прізвищем та громадянством матері, а власне ім`я та по батькові - за вказівкою матері у заяві про державну реєстрацію народження. Графи актового запису про народження "Дата народження", "Місце проживання" в розділі "Відомості про батька" у цьому випадку не заповнюються.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок що застосування статті 130 СК України та вказано, що «закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України».

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

З матеріалів справи вбачається, що на час народження ОСОБА_3 , його мати ОСОБА_2 у шлюбі не перебувала, прізвище батька в актовому записі про народження дитини зазначено за прізвищем матері, а його ім`я та по батькові - за вказівкою матері.

Згідно висновку експерта № 103-317-2021 складеного Київським клінічним бюро судово-медичної експертизи на виконання ухвали Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, вірогідність підтвердження батьківства ОСОБА_1 дитини ОСОБА_3 складає величину 99,99 %.

Таким чином, виходячи з вищенаведених норм чинного законодавства з урахуванням наявності вищевказаного висновку експерта, який вказує на батьківство саме відповідача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині визнання відповідача батьком дитини ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині внесення змін до актового запису про народження дитини, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про визнання батьківства є достатньою підставою для внесення органом реєстрації актів цивільного стану змін в актовий запис про народження дитини. Таким чином, додатково зобов`язувати орган реєстрації актів цивільного стану вчиняти дії, пов`язані з унесенням змін до актового запису про народження ОСОБА_3 , немає необхідності.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав.

За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2.13, Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року №96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Зміни, доповнення, виправлення, зазначені в рішенні суду, вносяться в паперові носії актових записів цивільного стану та одночасно до Державного реєстру актів цивільного стану (п. 2.16 Правил).

Відповідно до приписів статті 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду (п. 2.16.4 розділу ІІ Правил).

З вищевказаного вбачається, що рішення суду про визнання батьківства є достатньою підставою для внесення органом реєстрації актів цивільного стану змін в актовий запис про народження дитини.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язувати орган реєстрації актів цивільного стану вчиняти дії, пов`язані з унесенням змін до актового запису про народження ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне положення дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів, витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» у 2021 році встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

Згідно з ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

З матеріалів справи вбачається, що дитина ОСОБА_3 , батьком якого є відповідач, проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами у справі не досягнуто.

Так, суд першої інстанції вірно встановивши, що відповідач є працездатною особою, доказів щодо наявних у нього на утриманні інших осіб, чи незадовільного стану здоров`я, матеріали справи не містять, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина у сумі 2 000 грн. щомісячно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження понесення нею витрат, які були б зумовлені саме особливими обставинами: негативними (хвороба дитини) чи позитивними (розвиток здібностей дитини). Надані позивачем докази свідчать про понесення нею звичайних витрат на дитину, позаяк не викликані особливими обставинами.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (частина друга статті 185 СК України).

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких визначений зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню в судовому засіданні.

Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку, які підлягають доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, необхідно враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, суд першої інстанції вірно встановивши, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження понесення нею витрат, які були б зумовлені саме особливими обставинами дитини, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Я. В. Головачов

В.А. Нежура