КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/7115/2022 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора - Були Руслана Богдановича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Офісу Генерального прокурора про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, Офісу Генерального прокурора про стягнення моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 6 000 000, 00 грн, завданої йому внаслідок незаконного затримання, вилучення і арешту майна, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення й незаконного застосування запобіжних заходів.

Посилався на те, що позивач незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 11 квітня 2019 року по 14 грудня 2020 року, з яких починаючи з 11 квітня 2019 року по 11 листопада 2019 року перебував під вартою, з 11 листопада 2019 року, будучи звільненим з-під варти у залі судового засідання, по 14 листопада 2019 року - під цілодобовим домашнім арештом, потім до 14 січня 2020 року застосовувався такий вид запобіжного заходу як особисте зобов`язання.

У зв`язку із закриттям кримінального провадження № 0000021 від 03 лютого 2020 року на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК України, оскільки слідством не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати, а кримінального провадження № 0000035 від 19 лютого 2020 року на підставі пункту 10 частини першої ст. 284 КПК України, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1176, 1167 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, яка позивачу завдана незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури по притягненню до кримінальної відповідальності, які завдали йому моральних страждань, призвели до погіршення його психологічного стану.

Позивач посилається на те, що більшість вилученого майна, в тому числі грошові кошти, на цей час йому так і не повернуті, хоча всі підозри і обвинувачення остаточно були зняті 14 грудня 2020 року.

Незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності тривало в період з 11 квітня 2019 року по 14 грудня 2020 року, тобто 20 повних місяців, а незаконна бездіяльність органу досудового розслідування і прокуратури щодо повернення вилученого майна і розслідування обставин отримання ним тілесних ушкоджень тривають і по цей час.

Позивач зазначає, що під час незаконного затримання йому були нанесені тілесні ушкодження працівниками правоохоронного органу; ці працівники не понесли жодного покарання за свої дії; майже 7 місяців він знаходився в одиночній камері і був позбавлений будь-якої можливості спілкування з людьми; більше 2-ох місяців перебував під домашнім арештом; 2 місяця перебував під особистими зобов`язаннями; під час дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою йому несвоєчасно надавалася медична допомога, внаслідок чого загострювалася неврологічна хвороба; незаконне вилучення паспорта громадянина України обмежило його у цивільних правах; повернення паспорта громадянина України відбулося з затримкою на 9 місяців; 11 квітня 2019 року його було позбавлено великої суми грошей і майна, яке і по цей час не повернуті, тому завдану моральну шкоду у кримінальному провадженні за частиною п`ятою ст. 27, частиною третьою ст. 15, частиною третьою ст. 258 КК України він оцінює у розмірі 5 000 000, 00 грн.

Крім того, посилається на те, що душевні страждання посилилися, коли він зрозумів, що прокурори не будуть встановлювати обставини отримання позивачем тілесних ушкоджень.

Позивач оцінює компенсацію моральної шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК України і бездіяльністю прокурорів щодо розслідування обставин отримання ним тілесних ушкоджень у розмірі 1 000 000, 00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди у сумі 500 000, 00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, 02 березня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої інстанції визначаючи розмір моральної шкоди жодним чином не відреагував на твердження позивача щодо катування працівниками ГУ СБУ у м. Києві та Київській області.

Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції не наведено жодних мотивів з яких висновок експерта № 758/10/2021 від 12 жовтня 2021 року був відхилений.

Не погоджуючись з рішенням суду, 10 березня 2022 року представник Офісу Генерального прокурора - БулаРуслан Богданович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Посилається на те, що наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_1 у вчиненні злочинів підтверджувалася рішеннями слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва під час розгляду клопотань органу досудового розслідування про застосування запобіжних заходів відносно підозрюваного.

Крім цього, наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_1 перевірялася та підтверджувалася слідчим суддею Печерського районного суду м. Києва 24 січня 2020 року під час розгляду клопотання сторони захисту про скасування вказаної підозри 03 лютого 2020 року.

Посилається на те, що позивач, на переконання сторони відповідача, не наводить жодних доводів, які свідчать про незаконність вищевказаних дій та ким вони вчинені, не надано доказів, як того вимагає закон, яких саме додаткових зусиль для організації свого життя ним здійснено та яким чином змінилося його життя, у чому саме полягали життєві зміни у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 під слідством і судом, які б відповідали співрозмірності заявленої ним до відшкодування моральної шкоди у сумі 6 000 000, 00 грн.

21 липня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника Офісу Генерального прокурора - Були Р.Б.

Від інших учасників справи відзиви на апеляційні скарги не надходили.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника Офісу Генерального прокурора - Були Р.Б. просив відмовити.

Представник Офісу Генерального прокурора - Омельченко А.О. підтримала подану апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила відмовити.

Представник Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області - Стельмаш Р.М. підтримав подану апеляційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора - Були Р.Б. та просив задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив відмовити.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 11 квітня 2019 року по 14 лютого 2020 року є доведеними, оскільки є очевидним той факт, що затримання,отримання повідомлення про підозру та взяття під варту особи, продовження строків дії такого запобіжного заходу, як домашнього арешту, особистого зобов`язання призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків особи, вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, аргументованими є доводи позивача про те, що такі події призвели до погіршення стану його здоров'я, позбавлення можливостей реалізації позивачем свого звичного способу життя, звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 04 квітня 2019 року слідчими другого відділу слідчого управління Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області за процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора, розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000358.

11 квітня 2019 року на підставі постанови про проникнення до житла чи іншого володіння особи до постановлення ухвали слідчого судді, здійснено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_1 , в зв`язку з наявною інформацією, що за вказаною адресою можуть знаходитися особи, які підозрюються у вчиненні злочину, майно, яке має значення речового доказу у кримінальному провадженні та може бути знищено особами, причетними до вчинення злочину з метою приховання своєї злочинної діяльності. У ході проведення обшуку виявлено та вилучено речі, згідно з протоколом обшуку від 11 квітня 2019 року.

Крім того, 11 квітня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України - пособництво у незакінченому замаху на терористичний акт, тобто у сприянні вчинення вибуху з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, за попередньою змовою групою осіб, що призвів до загибелі людини.

Також, 11 квітня 2019 року захисник підозрюваного ОСОБА_1 , знаходячись поруч із своїм підзахисним, в будівлі Головної військової прокуратури за адресою: м. Київ, вул. Антонова, буд. 2-А, викликав екстрену медичну допомогу для медичного огляду позивача і надання первинної медичної допомоги, однак бригада швидкої допомоги на територію Головної військової прокуратури допущена не була, у зв'язку з тим, що один із працівників прокуратури повідомив лікарю про те, що ОСОБА_1 направлено до суду (а. с. 21, т.1).

11 квітня 2019 року о 21:00 прокурором організовано проведення медичного огляду в Національному військово-медичному клінічному центрі «Головний військовий клінічний госпіталь» м. Києва, для встановлення факту споживання алкоголю та стану сп`яніння. Під час медичного освідчення у ОСОБА_1 виявлено: садна на лівому плечі, середині спини, синці на обох плечах спереду, в епігастрії праворуч, верхній частині правого стегна, обох підочних ділянок, гематому потиличної ділянки. Ознак алкогольного сп`яніння не виявлено. Майже аналогічні тілесні ушкодження були виявлені у ОСОБА_1 перед поміщенням до ізолятора тимчасового тримання ГУ НП у м. Києві (а. с. 22, т.1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року застосованого до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід (а. с. 29,т.1).

06 травня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України.

Ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року, від 05 червня 2019 року, від 20 червня 2019 року, від 17 липня 2019 року, від 20 вересня 2019 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 у вигляді тримання під вартою і зобов`язано прокурорів перевірити обставини отримання ним тілесних ушкоджень (а. с. 24 - 28, т.1).

27 травня 2019 року у позивача в ізоляторі тимчасового тримання почалося оніміння лівої руки, з приводу чого він був оглянутий лікарями швидкої медичної допомоги, за наслідками чого встановлено попередній діагноз: «Неврит променевого нерва зліва?», рекомендовано отримати консультацію невропатолога (а. с. 34,т.1).

29 травня 2019 року позивач звернувся з заявою до начальника ізолятора тимчасового тримання, в якій просив організувати його огляд лікарем-неврологом (а. с. 35, т.1).

30 травня 2019 року захисник Петрова К. В. додатково звернувся до прокурора - процесуального керівника з клопотанням, в якому просив забезпечити невідкладний огляд підзахисного лікарем-невропатологом (а. с. 36,т.1).

06 червня 2019 року ОСОБА_1 доставлено до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, де оглянуто завідуючим неврологічного відділення і встановлено діагноз: компресійно-ішемічна нейропатія лівого променевого нерва (а. с. 37,т.1).

З 10 червня 2019 року по 24 червня 2019 року позивача щоденно (окрім вихідних днів) доставляли до КНП «КДЦ» Шевченківського району міста Києва для надання медичного лікування в умовах денного стаціонару. За наслідками лікування встановлений діагноз: гостра невропатія лівого променевого нерва у вигляді глибокого парезу розгиначів лівої кисті з вираженим порушенням функції руки. Лікарем констатований фізичний стан пацієнта як без суттєвої динаміки. За результатами лікування йому були надані рекомендації продовжити лікування амбулаторно (таблетованими препаратами і фізіотерапевтичне лікування), а також пройти електроміографічне обстеження для подальшої тактики лікування (а. с. 38, т.1).

01 липня 2019 року захисник Петрова К. В. звернувся до прокурора - процесуального керівника з клопотанням, в якому просив забезпечити підзахисному фізіотерапевтичне лікування та проведення електроміографії, що було здійснено 10 вересня 2019 року (а. с. 39 -40, т.1)

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонено йому цілодобово залишати місце свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 30-31, т.1).

14 листопада 2019 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо підозрюваного ОСОБА_1 з 20:00 год. по 08:00 год. наступної доби (а. с. 41, т.1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2022 року до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, дія якого тривала до 04 березня 2020 року (а. с. 42, т.1).

03 лютого 2020 року матеріали досудового розслідування кримінального провадження №0000358 щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України виділено в окреме кримінальне провадження № 0000021.

14 лютого 2020 року постановою прокурора першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, управління нагляду та інформаційно-аналітичної роботи у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях та в умовах збройного конфлікту, Департаменту нагляду у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту, Офісу Генерального прокурора Банник О. С. закрито кримінальне провадження № 0000021 від 03 лютого 2020 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України щодо підозрюваного ОСОБА_1 в частині вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 258 КК України підставі пункту 3 частини першої ст. 284 КПК України - не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (а. с. 65-67, т.1).

14 лютого 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено про нову підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, тобто носіння, зберігання, придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу (а. с. 63-65, т.1).

19 лютого 2020 року матеріали досудового розслідування кримінального провадження № 0000021 щодо вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України виділено в окреме провадження № 0000035.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 серпня 2020 року, яка набрала законної сили 14 грудня 2020 року на підставі ухвали Київського апеляційного суду, кримінальне провадження № 0000035 від 19 лютого 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою ст. 263 КК України, закрито на підставі пункту 10 частини першої ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування (а. с. 68-70, т.1).

Згідно ч.1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 2ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно п. 2 ч.2 ст. 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 2 вищезазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч.6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Відповідно до п. 14 ч.1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

У п.п.1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Судом вірно встановлено, що період перебування під слідством та судом має бути обрахований починаючи від 11 квітня 2019 року по 14 лютого 2020 року, тобто з моменту затримання позивача і вручення йому письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди за період з 14 квітня 2019 року по 14 лютого 2020 року, оскільки факт затримання, отримання повідомлення про підозру та взяття під варту особи, провадження строків дії такого запобіжного заходу, як домашній арешт, особисте зобов`язання, призводить до порушення нормальних життєвих зв`язків, вимагає від особи додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі події призвели до погіршення стану здоров`я позивача, позбавлення можливостей реалізації позивачем свого звичного способу життя, звичок і бажань, інших негативних наслідків морального характеру.

Закриття кримінального провадження 14 лютого 2020 року у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування не належить до випадків, які передбачені ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому відшкодування моральної шкоди за незаконне притягнення до кримінальної відповідальності за частиною першою ст. 263 Кримінального кодексу України, має відбуватися на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Задовольняючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди за час перебування під вартою, суд першої інстанції застосовував правило ч.3 ст.13 Закону та визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000, 00 грн.

Аналалогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також виходячи із співмірності заявлених вимог тим стражданням, яких зазнав позивач стягненню підлягає моральна шкода у сумі 500 000, 00 грн.

Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що суд визначаючи розмір моральної шкоди жодним чином не відреагував на твердження позивача щодо його катування працівниками ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів відповідно до приписів статтей 76-81 ЦПК України цих тверджень.

Матеріали справи не містять доказів про те, що посадовими особами органу прокуратури вчинено будь-які протиправні дії стосовно ОСОБА_1 під час досудового розслідування

Твердження апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, судом першої інстанції не досліджено висновок експерта №785/10/2021 від 12.10.2021 року щодо проведення судової психологічної експертизи ОСОБА_1 , апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вказаний висновок не містить даних, які б дозволили оцінити його в якості висновку експерта, тобто джерела доказів, передбаченого ст. 76, 102 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не врахував при визначенні розміру моральної шкоди неналежні умови утримання ОСОБА_1 в ізоляторі тимчасового тримання, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів відповідно до приписів статей 76 -81 ЦПК України цього твердження.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги представника Офісу Генерального прокурора Були Р.Б. щодо незаконного стягнення судом моральної шкоди у розмірі 500 000 грн на користь позивача, колегія суддів не приймає до уваги.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 13 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Твердження апеляційної скарги представника Офісу Генерального прокурора - Були Р.Б. щодо ненадання позивачем належних доказів, які б обгрунтували заподіяну моральну шкоду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки дане твердження спростовується матеріалами справи.

Посилання в апеляційній скарзі представника Офісу Генерального прокурора Були Р.Б. на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом № 266/94-ВР передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Othersv. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За встановлених обставин доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Таким чином, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора - Були Руслана Богдановича - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022року.

Головуючий

Судді