Справа № 308/6253/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання - Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивує тим, що 03.06.2017 року між позивачем ОСОБА_1 та та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що було зроблено актовий запис № 55.

Позивач вказує на те, що спільне життя із відповідачем не склалося, внаслідок повної протилежності характерів та поглядів на життя. Дітей від шлюбу у сторін не має.

Примирення та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. У зв`язку з чим позивач вважає, що шлюб носить формальний характер, оскільки жодних обов`язків у сторін, як подружжя не існує.

Окрім, цього позивач зазначає, що 18.04.2006 р. між ОСОБА_3 та АК1Б «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 132/1006-р, забезпечений іпотечним договором від 20.04.2006 р. № 1321.

08.12.2011 р. ПАТ «УкрСиббанк» відступив права вимоги за вказаними договорами ПАТ «ДельтаБанк».

Позивач вказує , що 14.02.2019 р. за спільні кошти подружжя в сумі 53229,13 гривень відповідачка за результатами відкритих торгів (аукціону), оформленого протоколом UA-EA-2018-12-06-000051-b від 28.01.2019 р., придбала згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1162/К у ПАТ «ДельтаБанк» право вимоги за кредитним договором № 132/1006-р від 18.04.2006 р. із сумою основного зобов`язання 89991 гривні зі строком повернення 18.04.2021 р., а також уклала договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 1321 від 20.04.2006 р.

Позивач вважає, що грошові кошти в сумі 89991 грн., право вимоги яких набуте відповідачкою за відплатним договором під час шлюбу і які знаходяться у третьої особи, є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу між ними в рівних частках шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача його частки в сумі 44995,5 гривень.

З посиланням на викладене просить суд:

1.Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що 03.06.2017 р. Виконавчим комітетом Камяницької сільської ради Ужгородського району складено відповідний актовий запис № 55.

2.Визнати грошові кошти в розмірі 89991 гривень спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

3.Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку грошових коштів в сумі 89991 гривень, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 44995,5 гривень.

Представником відповідача ОСОБА_4 03.12.2021 року подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги в чаcтині розірвання шлюбу не заперечує. У той же час заперечує, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 44995,50 грн. Зокрема вказує на те, що визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Просив суд відмовити у позові в частині поділу майна та стяггення з відповідача коштів.

Позивач в судове засідання не зявився. Подав до суду заяву відповідно до якої просив позов задовольнити та провести розгляд справи без його участі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача подав до суду заяву відповідно до якої просив провести розгляд справи без його участі та участі відповідача. Позов про розірвання шлюбу визнають, проти задоволення позову в частині поділу майна заперечують.

Заяви, клопотання.

03.12.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву.

31.01.2022 року представником відповідача подано до суду заяву про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

16.03.2022 року представником АТ «Дельта Банк» подано до суду заяву про долучення доказів по справі.

05.04.2022 року представником АТ «Дельта Банк» подано до суду відповідь на ухвалу суду про витребування доказів.

20.04.2022 року позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів.

20.04.2022 року позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

23.05.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про витребування доказів

13.06.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів.

20.09.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи;

14.11.2022 року представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи без їх участі

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

14.07.2021 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

31.01.2022 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

23.05.2022 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду клопотання позивача про витребування доказів задоволено.

01.07.2022 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено судом, сторони уклали шлюб 03.06.2017 року який зареєстрований Виконавчим комітетом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області,), про що було зроблено актовий запис №55, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 від 03.06.2017 року.

Шлюбні відносини між подружжям, як стверджує позивач припинені.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 носить формальний характер.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалась остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу .

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Згідно ст. 56 ч. 3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч. 4 цієї ж статті передбачає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

З даної норми слідує, що кожен із подружжя має право на припинення шлюбних відносин і таке право не залежить від бажань іншого з подружжя.

Що стосується позовних вимог в частині визнання грошових коштів в розмірі 89991 гривень спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та виділення у власність ОСОБА_1 1/2 частку грошових коштів в сумі 89991 гривень, що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 44995,5 гривень, суд виходить з наступного.

Як встановлено судом 18.04.2006 р. між ОСОБА_3 та АК1Б «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 132/10/ 06-р, забезпечений іпотечним договором від 20.04.2006 р. № 1321/10/06-Р. ( а.с. 68 - 78)

08.12.2011 р. ПАТ «УкрСиббанк» відступив права вимоги за вказаними договорами ПАТ «ДельтаБанк».

14.02.2019 р. ОСОБА_2 за результатами відкритих торгів (аукціону), оформленого протоколом UA-EA-2018-12-06-000051-b від 28.01.2019 р., придбала за 53 229,13 грн. згідно договору купівлі-продажу майнових прав № 1162/К у ПАТ «ДельтаБанк» право вимоги за кредитним договором № 132/1006-р від 18.04.2006 р. із сумою основного зобов`язання 89991 гривні зі строком повернення 18.04.2021 р., а також уклала договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 1321 від 20.04.2006 р. ( а.с. 63- 67)

Відповідно до договору про припинення зобов`язань від 28 лютого 2019 року кредитор - ОСОБА_2 та боржник - ОСОБА_3 уклали дану угоду, зокрема про наступне:

1Кредитор згідно з Протоколом UA-EA-2018-12-06-000051-b від 28.01.2019 року набув право вимоги до Боржника за кредитним договором №0 від 18.04.2006 року, укладеним з Боржником. Забезпечення: 1. Житловий будинок загальною площею 58,00 кв.м, житловою площею 35.2 кв.м, яка знаходиться за адресою; АДРЕСА_1 , Іпотекодавцем є позичальник. 2. Договір поруки із фізичною особою. Майнові права за даним кредитним договором були обтяжені на користь третьої особи.

2 Відповідно до досягнутих домовленостей, Кредитор отримав погашення своїх вимог у Боржника, зобов`язання Кредитора виконані Боржником в повному обсязі, претензій до Боржника не має.

Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України.

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц (провадження № 61-24061св18).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив поділити спільні кошти і стягнути з відповідача ОСОБА_2 Ѕ їх у розмірі 44995,5 гривень, які знаходяться у третьої особи.

Судом встановлено, що відповідно до договору про припинення зобов`язань від 28 лютого 2019 року кредитор ОСОБА_2 отримав погашення своїх вимог у боржника ОСОБА_3 , зобов`язання кредитора виконані боржником в повному обсязі , претензій до боржника не має.

Позивач не надав доказів про використання відповідачем спірних коштів не в інтересах сімї , а в особистих чи інших цілях, що є його процесуальним обов`язком.

Суд враховує, що на момент укладення договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про припинення зобов`язань від 28 лютого 2019 року шлюб між сторонами припинено не було.

Договір про припинення зобов`язань від 28 лютого 2019 року укладено за два роки до звернення з даним позовом про розірвання шлюбу та поділ спільного майна до суду .

Суд встановив, що грошові кошти ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі з позивачем , кредитор ОСОБА_2 отримав погашення своїх вимог у боржника ОСОБА_3 у період перебування у шлюбі з позивачем, а відтак відсутні правові підстави для поділу грошових коштів.

Оскільки, договір про припинення зобов`язань було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ще у 28.02.2019 року, тобто у період перебування позивача та відповідача у шлюбі, та за два роки до звернення з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна до суду, та позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що спірні грошові кошти були використані ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, що є його процесуальним обов`язком, а ухвалювати судове рішення на припущеннях заборонено частиною шостою статті 81 ЦПК України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року по справі за № 686/29262/18.

Також безпідставними є посилання позивача на врахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц (провадження № 61-24789св18), оскільки у зазначеній справі у предмет доказування не входило встановлення обставини використання спірних коштів в інтересах сім`ї чи для власних потреб одного з подружжя.

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 року по справі за № 686/29262/18.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з підстав викладених вище.

Керуючись ст.ст.12, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 272 - 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 105, 110,112 Сімейного Кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Шлюб укладений між ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3 ) зареєстрований 03.06.2017 року Виконавчим комітетом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що було зроблено актовий запис № 55 - розірвати.

В решті позовних вимог відмовити

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 ).

Дата складання повного тексту судового рішення - 24.11.2022 року

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца