Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1046/22

Провадження № 2/943/952/2022

29 листопада 2022 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого-судді - Кос І.Б.,

за участю секретаря - Дутки С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Буськ в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

позивачка ОСОБА_1 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що їй на праві приватної власності належить на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.1989 року (зареєстрований у реєстрі за номером 6) вищевказаний житловий будинок. Крім позивачки у вказаному житловому будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є сином позивачки. Однак відповідач створив свою сім`ю та більше восьми років не проживає за вказаним місцем реєстрації. Натомість, відповідач ОСОБА_2 фактично проживає за іншою адресою, зокрема, по АДРЕСА_1 , проте добровільно виселитись та знятися із реєстрації у житловому будинку позивачки відповідач не бажає. Перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням відповідачу ніхто не чинив. Формальна реєстрація відповідача у спірному житлі спричиняє позивачці труднощі у реалізації права власності на нього, зокрема, у сплаті додаткових коштів на утримання будинку за відповідачів та неможливість отримання нею субсидій тощо. Відтак, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в судовому порядку.

Ухвалою судді від 07.09.2022 року, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, направивши до суду письмову заяву, у якій просить справу розглянути у її відсутності, а позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи заперечень не висловила.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, відзиву на позовну заяву не подавав, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, що в силу вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із таких мотивів.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 придбала житловий будинок з усіма господарськими будівлями в селі Острівчик-Пильний Буського району Львівської області, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 17 лютого 1989 року, посвідченого секретарем виконкому Андріївської сільської ради Буського району Львівської області, зареєстрованого у реєстрі за №6 (а.с. 7).

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України). Аналогічна норма діяла на момент купівлі позивачку спірного житлового будинку (17.02.1989). зокрема, в силу частини другої статті 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Однак, позивачкою не доведено факту державної реєстрації придбаного нею житлового будинку відповідно до закону, що у свою чергу пов`язується із набуття нею права власності на спірний будинок. Крім того, наданий позивачкою Договір купівлі-продажу від 17 лютого 1989 року, посвідчений секретарем виконкому Андріївської сільської ради Буського району Львівської області, зареєстрованого у реєстрі за №6, не містить номера та вулиці будинку.

Разом із тим, із наданої позивачкою довідки Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області за №1096 від 17.08.2022 вбачається, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований, але не проживає її син - відповідач ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), хоча позивачка вказує на те, що є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , тобто зовсім іншого будинку (а.с. 8).

Окрім того, аналогічна розбіжність убачається із акта обстеження за №1097 від 17.08.2022 (а.с. 5), складеного за участю представників Красненської селищної ради Золочівського району Львівської області, за участю сусідів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зокрема, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) фактично проживає по АДРЕСА_1 , але зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Натомість, позивачка заявила вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , хоча згідно долученої нею до позовної заяви довідки Красненської селищної ради №1096 від 17.08.2022 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_1 , тобто зовсім в іншому будинку, власником якого згідно позовної заяви ОСОБА_1 не є.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 317 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Главою 28 ЦК України визначено житло як об`єкт права приватної власності.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЦК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки.

Згідно положення ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Однак позивачкою не доведено факту непроживання відповідача в спірному житловому будинку понад один рік, оскільки представлений нею доказ свідчить про його непроживання станом на 17.08.2022 року, тобто понад дев`ять днів до моменту звернення позивачки до суду із цим позовом, хоча в силу приписів ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України правові підстави для задоволення подібного позову виникають лише у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, чого позивачкою не доведено. Також не знайшли свого доказового підтвердження доводи позивачки про те, що відповідач створив свою сім`ю та більше восьми років не проживає за вказаним місцем реєстрації.

Окрім того, як встановлено судом та описано вище, що позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 , хоча згідно долучених нею доказів, останній зареєстрований у іншому будинку по по АДРЕСА_1 (а.с. 6, 8).

Відтак, ураховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки позов заявлено передчасно та недоведено заявлених позовних вимог.

Крім того, в силу вимог пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України сплачений позивачкою ОСОБА_1 судовий збір за подання нею позовної заяви в сумі 992,40 грн. покладається на неї, ураховуючи відмову в задоволенні цього позову.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 2, 4, 8, 10, 11, 12, 13, 51, 76, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП невідомий).

Повний текст рішення виготовлено: 29.11.2022 року.

Суддя: І. Б. Кос