Справа №442/8409/14-ц
Провадження №2/442/637/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючої - судді Грицай М.М.,

секретар судового засідання Антоненко В.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Возняка В.Й.,

представника відповідача адвоката Попів - Кішко Р.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Любов Володимирівна, про визнання договорів дарування квартири удаваними та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з 16.11.1995 він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської від 16.10.2014. У період перебування у шлюбі сторони придбали продуктовий кіоск по АДРЕСА_1 та автомобіль «Мерседес Бенц Е240», д.н.з. НОМЕР_1 . Крім того, внаслідок спільних трудових і грошових затрат подружжя провело ремонт першого поверху (квартири АДРЕСА_2 , який належить його колишній дружині, на загальну суму 692900 грн, а саме: влаштовали фасад, стелю, облицювали плиткою стіни та підлогу, провели заміну дверей, з реконструкцію ванної кімнати і санвузла. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив виділити йому продуктовий кіоск по АДРЕСА_1 вартістю 24000 грн; визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_3 та виділити йому компенсацію за поліпшення вказаного майна в розмірі 346450 грн; виділити та визнати за ним право власності на автомобіль «Мерседес Бенц Е240», д.н.з. НОМЕР_1 .

26.01.2015 ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договору дарування квартири удаваним та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що майно, про яке йдеться у позовній заяві не належить до їх спільної сумісної власності, а тому не може бути предметом поділу. У період перебування у шлюбі вона разом з колишнім чоловіком за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_4 та автомобіль марки «Опель Комбо», д.н.з. НОМЕР_2 . У подальшому за спільним волевиявленням подружжя вирішило провести обмін вищезгаданої квартири на квартиру по АДРЕСА_5 , яка належала на праві власносності ОСОБА_3 . Рішення про обмін житла було прийнято з огляду на те, що у квартирі АДРЕСА_2 мешкала її баба ОСОБА_5 , яка через похилий вік та незадовільний стан здоров`я потребувала її постійної сторонньої допомоги. При здійсненні обміну вона не була присутньою. Під час проживання у квартирі АДРЕСА_6 між нею та ОСОБА_2 не виникало жодних суперечок чи спору щодо володіння, користування та розпорядження цим житлом. Проте, після розірвання шлюбу її стосунки з колишнім чоловіком зіпсувалися, у зв`язку з чим в кінці 2014 року вона була вимушена залишити спірну квартиру та винаймати інше житло для тимчасового проживання. Разом з тим, обмін квартир відповідачами було вчинено шляхом укладення 27.06.2003 договорів дарування за реєстраційними номерами 1889 та 1891, які посвідчені в один день, одним і тим же приватним нотаріусом ОСОБА_4 . Вважає, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відсутні будь-які відносини, які б давали їм привід вчиняти стосовно один одного договори дарування нерухомого майна, тобто, безоплатні правочини. Передача ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 квартири фактично здійснювалася за умови, що її колишній чоловік взамін подарує квартиру ОСОБА_3 . Таким чином, вказані правочини вчинено для приховання іншого правочину, а саме - договору міни. Оскільки майно, набуте одним із подружжя на підставі договору дарування, вважається його особистою приватною власністю, то факт існування такого удаваного правочину позбавляє її можливості провести поділ спірної квартири.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати договір дарування квартири від 27.06.2003, реєстраційний № 1889, за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_6 , та договір дарування квартири від 27.06.2003, реєстраційний № 1891, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 , удаваними правочинами і визнати укладеним 27.06.2003 договір міни квартири АДРЕСА_6 , на квартиру АДРЕСА_4 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , застосувавши норми права, що регулюють договір міни; визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_6 ; на автомобіль «Mersedes-Benz E 240», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порядку поділу майна подружжя; автомобіль «Opel-Kombo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та продуктовий кіоск, розташований біля будинку по АДРЕСА_7 , залишити у власності ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 повернути їй набір з двох ключів від автомобіля «Mersedes-Benz E 240», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовлено, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково, в порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 автомобіль марки «Мерседес Бенц Е240», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , а ОСОБА_2 автомобіль марки «Опель Комбо», д.н.з. НОМЕР_2 ,1998 року випуску та продуктовий кіоск, який розташований біля будинку по АДРЕСА_7 , зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 ключі від автомобіля Мерседес Бенц Е240, д.н.з. НОМЕР_1 , у решті позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12.10.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного суду у складу колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.02.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.11.2019 та постанову Львівського апеляційного суду від 12.10.2021 в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання договорів дарування квартири удаваними та поділу квартири АДРЕСА_6 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 24.03.2022 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування удаваними та поділ майна подружжя призначено до розгляду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 позовні вимоги щодо визнання договорів дарування удаваними та поділу квартири АДРЕСА_6 , підтримали з підстав, викладених у позові.Вказали, що передача ОСОБА_3 у власність ОСОБА_2 квартири фактично здійснювалася за умови, що її колишній чоловік взамін подарує квартиру ОСОБА_3 , що підтвердив особисто відповідач в одному з попередніх судових засідань, тобто, оспорювані договори дарування є удаваними правочинами, вчиненими для приховання іншого правочину, а саме, договору міни. ОСОБА_1 вказала, що зареєстрована у згаданій квартирі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечила щодо задоволення позовних вимог, оскільки у 2015 році розглядалася в суді справа про визначення місця проживання спільної дитини сторін, під час розгляду якої позивач знала, що квартира АДРЕСА_6 , подарована відповідачу ОСОБА_3 . Відтак вважає, що остання пропустила строк звернення з даними позовними вимогами до суду. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін та позивача, допитаної в якості свідка, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке.

З 16.11.1995 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16.10.2014.

У період перебування сторін у шлюбі, а саме, 15.04.2003 між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , як продавцями, та ОСОБА_2 , як покупцем, було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

Згідно з договором дарування від 27.06.2003, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 1889, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_6 . У пункті 7 вказаного договору дарувальник та обдарований підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

Цього ж дня, 27.06.2003, на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1891, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 вищезгадану двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 . У пункті 13 вказаного договору дарувальник та обдарована підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди.

Як вбачається із копії заяви, справжність підпису в якій засвідчено приватним нотаріусом Спариняк Л.В., ОСОБА_1 надала своєму чоловіку ОСОБА_2 згоду на передачу квартири АДРЕСА_4 у дарунок ОСОБА_3 .

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 вказала, що сторони за час шлюбу придбали квартиру в АДРЕСА_8 . Пізніше поміняли квартиру по АДРЕСА_9 , оскільки там проживала її бабуся похилого віку, яка потребувала стороннього догляду. ОСОБА_3 є сусідкою бабусі. Зважаючи на вказані обставини, вони вирішили обміняти квартири, розмови про дарування не було. Вона була відсутня під час укладення договорів дарування, оскільки впевнена була, що відповідач та ОСОБА_3 укладають договір міни. У договорі № 1891 від 27.06.2003 запис від руки здійснений нотаріусом. Проте, підпис вона ставила після укладення договору під друкованим комп`ютерним текстом. Тексту, що набраний на друкарській машинці, не було. Нотаріус пояснила, що вона підписує договір міни. Вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 . Додатково зазначила, що не пам`ятає чи отримувала позовну заяву з додатками у справі про визначення місця проживання дитини.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто, з 01.01.2004. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто, не раніше 01.01.2004. До сімейних відносин, які існували до 01.01.2004, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі має визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час такого набуття (далі - КпШС України), а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно з частиною першою статті 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Таким чином, у разі набуття у власність майна, хоча й у період шлюбу, але на підставі договору дарування, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, який його отримав у дар.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.

Конструкція нормистатті 22 КпШС Українита статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 41 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, чинного на час укладення оспорюваних договорів дарування (далі - ЦК Української РСР) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом (стаття 48 ЦК Української РСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Згідно з частинами першою, другою статті 241 ЦК Української РСР, за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.

До договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін (стаття 242 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні положення щодо правових наслідків удаваного правочину містяться і в статті 235 ЦК України.

Тлумачення статті 58 ЦКУкраїнської РСР та статті 235 ЦК України свідчить, що сторони із вчиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 28.04.1978 за № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на час укладення оспорюваних договорів дарування), встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до частини другої статті 58 ЦК Української РСР визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

У постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі №6-1026цс16 зроблено висновок про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Тобто, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, суду необхідно встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Доводи позивача про удаваність спірних правочинів знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, відтак ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , уклав з ОСОБА_3 договір дарування спірної квартири з метою приховати договір міни.

Як вбачається з договору дарування квартири від 27.06.2003 за р. №1891, такий містить комп`ютерний текст, напис від руки, а також надрукований текст на друкарській машині. ОСОБА_1 , будучи допитаною в якості свідка, у судових засіданнях стверджувала, що підписувала лише комп`ютерний текст договору, при чому нотаріус запевнила її, що такий складає собою договір міни. Зазначене не спростовано іншими учасниками судового розгляду.

Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні близькі або дружні стосунки, за наявності яких відповідачі могли б бажати подарувати один одному квартири. У судових засіданнях ОСОБА_2 підтвердив той факт, що дарування квартири ОСОБА_3 здійснено за умови, що остання взамін подарує також квартиру.

Під час розгляду справи позивачем у повному обсязі було доведено вищезазначені обставини. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі та сторони за договорами дарування на час укладення таких, а саме 27.06.2003, не перебували у родинних відносинах, у матеріалах справи відсутні пояснення дарувальника та обдарованого щодо мотивів відчуження ними квартир в один день на підставі безоплатних правочинів. Оскільки договір дарування є безоплатним, то встановлення судом вищенаведених фактів, у тому числі, свідчить про те, що укладені договори дарування квартири є удаваними.

Ураховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, про що свідчать юридичні факти, з якими закон пов`язує певні правові наслідки, то суд дійшов переконання, що відбувся обмін квартирами, що вказує на вчинення спірних правочинів з метою приховання укладення договору міни.

Як вбачається з показів свідка у справі та досліджених судом матеріалів, ОСОБА_2 при укладені договору дарування квартири, що перебувала у спільній сумісній власності подружжя, в цей же ж день був обдарований іншою квартирою, тією ж особою, якій він подарував свою квартиру. Фактично кожна зі сторін договору дарування передала другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар, а такі відносини регулюється вимогами ст. 241 ЦК Української РСР, зі змісту якої видно, що за договором міни кожна зі сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Таким чином, у сторін договорів дарування виникли права та обов`язки, що передбачені договором міни.

Відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів та не було наведено доводів, які б спростовували вищевикладений висновок, а тому спірні правочини є удаваними відповідно до статті 235 ЦК України.

Отож, укладаючи договір міни квартири АДРЕСА_4 на квартиру АДРЕСА_6 , ОСОБА_2 перебував у шлюбі з позивачем, відтак діяв і в її інтересах,а тому, у розумінні статті 60 СК України, квартира АДРЕСА_6 є спільною власністю подружжя. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вказане вище спірне майно підлягає поділу, як спільне майно подружжя.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від 21.12.2007 за №11 «Про практику застосування судом законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 81, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_6 , укладений 27.06.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Любов`ю Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №1889.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладений 27.06.2003 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Любов`ю Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №1891.

Визнати укладеним 27.06.2003 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір міни, згідно якого ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_6 , а ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ ідеальну частину квартири АДРЕСА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.12.2022.

Суддя Грицай М.М.