Справа №705/1786/22
2-з/705/59/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Піньковський Роман Володимирович, розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Колесника Ігоря Вікторовича про забезпечення позову, подану в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

На адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Колесника І.В. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок із господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1729 га, кадастровий номер :01:001:0350.

В обґрунтування цієї заяви адвокат Колесник І.В. зазначає про те, предметом спору у вказаній справі є стягнення безпідставно набутих відповідачем коштів в сумі 7000 доларів США.

У відповідності до договору купівлі-продажу від 19.11.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом, відповідач придбала житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,1729 га, кадастровий номер №:01:001:0350.

17.10.2019 року між відповідачем та позивачем виникла домовленість про те, що позивач надає відповідачу грошові кошти в сумі 7000 доларів США, а відповідач, в свою чергу, взяла на себе зобов`язання продати позивачу вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами та присадибною земельною ділянкою.

За домовленістю між сторонами позивач зобов`язався у червні 2020 року переказати відповідачу вищевказану суму коштів, а відповідач після її отримання зобов`язалася приїхати до України та посвідчити договір купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами нотаріально.

Взяті на себе зобов`язання позивач виконав в повному обсязі та переказав відповідачу 18.06.2020 року кошти у розмірі 7000 доларів США, відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті № 04080004. При цьому, жодних документів, як то укладення попереднього договору купівлі-продажу будинку, розписок про подальшу укладення договору чи інших документів, які б вказували на договірні зобов`язання між позивачем та відповідачем відсутні.

Відповідач взяті на себе усні зобов`язання щодо укладення договору купівлі-продажу будинку не виконала, пояснюючи це тим, що понесе, як іноземець значні витрати по сплаті податків, зборів та обов`язкових платежів при укладенні такого договору, при цьому безпідставно набуті кошти повертати категорично відмовляється, пояснюючи спочатку тим, що не може прибути на територію України у зв`язку із епідемією коронавірусу, пізніше, у зв`язку з конфліктною ситуацією між країнами.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу повернення йому коштів в сумі 7000 доларів США, однак такі звернення до позитивних результатів не призвели і безпідставно набуті відповідачем кошти, остання повертати позивачу відмовляється, а після чергового звернення до неї в телефонному режимі, вона взагалі змінила пакет мобільного зв`язку.

На цей час у позивача існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться в майбутньому утрудненим чи неможливим, оскільки відповідач попередньо показала, що коштами заволоділа використовуючи шахрайські методи і у такий спосіб, в майбутньому може відчужити своє майно третім особам, тобто житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку. При цьому, вважає, що слід врахувати той факт, що між Україною і РФ в цей час йде війна, а тому відповідач може взагалі уникнути відповідальності, внаслідок чого будуть порушені права позивача, оскільки свої кошти він буде позбавлений можливості повернути.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав для обґрунтованого припущення вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, на його думку, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

При цьому зазначив, що 03.11.2022 ухвалою суду уже було відмовлено в задоволенні такого клопотання, але вважає, що суддя, який виніс цю ухвалу не мав доступу до матеріалів цивільної справи, а тому і прийняв таке рішення.

Згідно ч.1 ст. 53 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу, що визначено ч. 6 ст. 153 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд виходить з того, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо грошових коштів, які позивач просить стягнути з відповідача, які, на його думку, є незаконно отриманими.

В ході розгляду справи ухвалами суддів від 17.05.2022 року та від 02.11.2022 року у задоволенні заяви позивач про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку, належні відповідачу по справі, було відмовлено. Підставою такої відмови було те, що до заяви про забезпечення позову заявником не надано жодних доказів належності відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності будь-якого нерухомого майна та не зазначено доказів ризику невиконання рішення суду, а також не співмірності заявлених позовних вимог із таким видом забезпечення.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Таким чином, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь які дії, позивач повинен, по-перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по-друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В свою чергу, суд при вирішенні питання про забезпечення позову має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, при обранні заходів забезпечення позову, суд повинен також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні норми закріплені в статтях 316-319, 321 ЦК України.

У відповідності з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Арешт майна це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Із матеріалів справи та викладених у заяві про забезпечення позову фактів, встановлено, що судом вже було неодноразово вирішено питання щодо недоцільності забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, про що достеменно відомо заявнику.

При цьому представник позивача не скористався своїм процесуальним правом на оскарження ухвал суду про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та будь-яких фактичних даних щодо наявності обставин справи, які раніше не були враховані, позивачем суду не надано.

За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, належні відповідачу по справі ОСОБА_2 , не є співмірним із заявленими позивачем вимогами оскільки буде порушувати законні права власника та позбавить останнього права володіння та користування належним їй нерухомим майном.

Отже, суд приходить до висновку, що заява про застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не містить достатніх причини необхідності забезпечення позову, та заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а тому подана заява є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153, 157, 258-261, 353 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Колесника Ігоря Вікторовича про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Черкаського апеляційного суду суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Р. В. Піньковський