Провадження № 2/369/507/22
21.10.2022 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Волчко А.Я.
за участі секретаря Миголь А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації, в якому просить усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач ОСОБА_1 , є власницею будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 18 серпня 1998 року, посвідченим державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-395.
Відповідно до даних будинкової книги у вказаному будинку також проживає та зареєстрований син позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІНП НОМЕР_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ).
Починаючи з 2000 року ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, виражається нецензурними словами в сторону ОСОБА_1 , застосовує до неї фізичне насилля та погрожує фізичною розправою, вчиняє дрібні крадіжки. Тобто відповідач порушує правила спільного проживання, що унеможливлює подальше їх спільне проживання в одній квартирі.
Позивачка постійно звертається із заявами до поліції з проханням притягнути до відповідальності її сина ОСОБА_2 , який ніде не працює, веде аморальний спосіб життя, б`є її та погрожує її життю та здоров`ю. Вказана підтверджується відповідним заявами
Крім того, вказаний факт можуть підтвердити свідки, мешканці сусідніх будинків.
Виселятися та зніматися з реєстрації добровільно відповідач відмовляється. Жити з відповідачем в одному будинку вона не бажає, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, застосовує до неї фізичне насилля та погрожує фізичною розправою, вчиняє дрібні крадіжки.
Також, вважає за необхідне зазначити, що до відповідне неодноразово застосовувалося адміністративне стягнення за вчинене правопорушення, передбачені ч.1 ст.1732 КУпАП), а саме за вчинення насильства у сім`ї по відношенню до ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене просили виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,паспорт серії НОМЕР_1 , ІНП: НОМЕР_2 (далі відповідач, ОСОБА_2 ) з будинку АДРЕСА_2 без надання іншого жилогоприміщення.Зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зреєстраційного обліку з будинку АДРЕСА_2 .
У судове засідання представник позивача - адвокат Денисенко Є.В. не з`явився, надіслав до суду заяву, згідно якої просив проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву або будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутність, на адресу суду не надходило.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, неявкою його в судове засідання без поважних причин та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , є власницею будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 18 серпня 1998 року, посвідченим державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-395.
Відповідно до даних будинкової книги у вказаному будинку також проживає та зареєстрований син позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ІНП НОМЕР_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ).
Починаючи з 2000 року ОСОБА_2 зловживає алкогольними напоями, виражається нецензурними словами в сторону ОСОБА_1 , застосовує до неї фізичне насилля та погрожує фізичною розправою, вчиняє дрібні крадіжки. Тобто відповідач порушує правила спільного проживання, що унеможливлює подальше їх спільне проживання в одній квартирі.
Відповідно до статті 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо вказані особи, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України).
Статтею 47 Конституції України передбачено право кожного на житло і закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (п. 6 ч. 3 ст. 2, ст. 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.
Відповідно до постанови від 24.09.2020 року за №369/8302/20 накладено відносно ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення за ст. КУПАП.
Також, як вбачається із матеріалів зазначеної відповіді у справі за № 369/2283/20 адміністративну справу відносно ОСОБА_2 закрито за п. 7 ст. 247 КУПАП.
При позбавленні відповідача права користування житлом, виселенні його із спірного житлового будинку, не буде дотриманий розумний баланс між інтересами позивача ОСОБА_1 , яка не довела підстави визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом та необхідність його виселення, який протягом тривалого часу проживає в указаному житлі та законно в нього вселився.
По даній справі позивач просить суд виселити ОСОБА_2 зі спірного будинку та зняти його з реєстраційного обліку посилаючись на ст. 116 Житлового кодексу України.
Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Згідно зі статтями 2, 4, 19 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду порушення має бути реальним стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Судова юрисдикція поширюється не загалом на всі суспільні відносини, а лише на такі, що врегульовані нормами права, тобто на правовідносини.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держані та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.
Досліджуючи докази надані позивачем на підтвердження вимог щодо виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем на обґрунтування своєї позиції не представлено належних, достатніх та достовірних доказів, що підтверджують наведені нею обставини систематичного руйнування, знищення чи пошкодження відповідачем нерухомого майна - спірної квартири, порушення правил співжиття.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша та п`ята статті 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищенаведене, оскільки суд розглядає цивільні спори виключно в межах заявленого предмета та підстав позову, які визначаються самим позивачем, а позивачем не доведено перед судом належними доказами факту систематичного псування чи руйнування відповідачем спірного помешкання, систематичність протиправних дій відповідача щодо порушення правил співжиття і безрезультатність застосування до нього заходів попередження і громадського впливу, а виселення його з спірного помешкання є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла та призведе порушення його прав на житло, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.
Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження передбачених законом підстав для виселення відповідача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81, 141, 258, 259, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з місця реєстрації - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя: А.Я. Волчко