Дата документу 23.06.2022 Справа № 336/5473/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5473/17
Провадження №22-ц/807/1410/22
Головуючий в 1-й інстанції Мануйлова Н.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2021 року, ухвалене у м. Вільнянськ (повний текст рішення складено 31 грудня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, який в процесі розгляду справи уточнювала. Відповідно до останньої редакції позовної заяви, в обґрунтування позову зазначено, що з 2004 року позивачка перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних стосунках, 07.09.2007 року зареєструвала з ним шлюб, який розірваний на підставі рішення суду від 14.01.2016 року, що набрало законної сили. Під час шлюбу подружжя придбало (крім двох автомобілів, цивільна справа про розподіл яких знаходиться в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя) земельну ділянку площею 0,0583 га, що розташована за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, СТ «Комунаровець-1», ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:0369, ринкова вартість якої становить 30368 грн. Договір купівлі-продажу ВТВ №829701 від 20.12.2012 р. посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстрований в реєстрі за №2858. Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 . У зв`язку з викладеним позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної земельної ділянки.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,0583 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:0369.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судові витрати в сумі 12804 грн., з яких 804 грн. судовий збір, 12000 грн. витрати на правову допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що матеріали справи не містять доказів придбання земельної ділянки за спільні кошти або за рахунок спільної праці, що дає підстави стверджувати, що спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя. Судові витрати на правничу допомогу стягнуті з відповідача є неспівмірними із заявленими позовними вимогами.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2022 року це 248 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік» з 1 січня 2022 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2481,00 грн. (2481,00 грн. Х 100 = 248 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 07 вересня 2007 року шлюбі, який рішенням суду від 14 січня 2016 року, що набрало законної сили, розірваний.

20.12.2012 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав земельну ділянку площею 0,0583 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:0369. Договір купівлі-продажу ВТВ №829701 від 20.12.2012 р. посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстрований в реєстрі за №2858. Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку №19/02/4, ринкова вартість земельної ділянки становить 30368,00 грн.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг по договору надання позивачу правової допомоги від 16.09.2021 року, вартість винагороди за надання правової допомоги та юридичних послуг складає 6500,00 грн. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг по договору надання правової допомоги від 21.12.2018 року, вартість винагороди за надання правової допомоги та юридичних послуг складає 5500,00 грн. Сплата наданих послуг підтверджується квитанціями від 16.09.2021 на суму 1500,00 грн., від 11.11.2019 на суму 4000,00 грн. та від 09.12.2021 на суму 6500,00 грн. Загальна сума за надані юридичні послуги складає 12000,00 грн.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що придбавши у власність земельну ділянку, відповідач діяв зі згоди позивача та в інтересах подружжя, а на набуту ним річ, право власності на яку зареєстровано за ним, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. На підставі документально підтверджених витрат, пов`язаних зі сплатою наданої правової допомоги, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача вказаних судових витрат.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України в пунктах 23 і 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.09.2007 року по 14.01.2016 року.

20.12.2012 року подружжям була придбана земельна ділянка площею 0,0583 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:0369, за договором купівлі-продажу ВТВ №829701 від 20.12.2012 р. посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М., зареєстрованим в реєстрі за №2858. Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 .

Згідно ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, презумпцію спільного сумісного права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Доводи апелянта, з приводу того, що кошти на придбання земельної ділянки були взяті ним у позику та самостійно згодом сплачені позикодавцю, не заслуговують на увагу оскільки відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, придбана 20 грудня 2012 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, за кошти, отримані ОСОБА_1 за договором позики від 17 грудня 2012 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що фактичні дані свідчать про те, що подружжям за обопільною згодою були отримані грошові кошти в кредит для набуття вищевказаної земельної ділянки.

Вказані обставини, додатково підтверджуються наявною у матеріалах справи копією зустрічної позовної заяви про стягнення коштів, за текстом якої ОСОБА_1 зазначає, що кошти отримані в позику були використані в інтересах сім`ї для придбання земельної ділянки і подальшого будівництва садового будинку (т.1 а.с.134-137).

Таким чином, з урахуванням означеного, в силу положень статей 57-72 СК України, земельна ділянка площею 0,0583 га, розташована за адресою: Запорізька область, Вільнянський район, Люцернянська сільська рада, СТ «Комунаровець-1», ділянка № НОМЕР_1 , кадастровий номер :01:001:0369, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час шлюбу за спільні кошти, в інтересах сім`ї, а тому позовні вимоги позивачки обґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Що стосується стягнення за оскаржуваним рішенням суду витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До судових дебатів позивачем заявлено про наявність судових витрат на правничу допомогу у розмірі 12000,00 грн. та надані відповідні підтверджуючі документи.

На підтвердження повноважень адвоката Воронової О.В. надано ордер на надання правової допомоги ЗП №69545; договір про надання юридичних послуг від 16.09.2021 року;договір про надання юридичних послуг від 21.12.2018 року.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг по договору надання правової допомоги від 16.09.2021 року, вартість винагороди за надання правової допомоги та юридичних послуг складає 6500,00 грн. Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг по договору надання правової допомоги від 21.12.2018 року, вартість винагороди за надання правової допомоги та юридичних послуг складає 5500,00 грн. Сплата наданих послуг підтверджується квитанціями від 16.09.2021 на суму 1500,00 грн., від 11.11.2019 на суму 4000,00 грн. та від 09.12.2021 на суму 6500,00 грн. Загальна сума за надані юридичні послуги складає 12000,00 грн.

Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи надані апелянтом докази на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо розміру таких витрат колегія суддів зазначає наступне.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).

Відповідачем обґрунтованого клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу, про яку було заявлено позивачем подано не було.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу, який стягнуто за судовим рішенням оскільки розмір цих витрат є співмірним зі складністю справи, доведений належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем у справі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 23 червня 2022 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

Судді: О.В. Крилова

О.З. Поляков