Дата документу 30.11.2022
Справа № 501/3136/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючої судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1 , місце реєстрації/проживання: АДРЕСА_1

до

відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС», місце знаходження: м. Київ, проспект Перемоги, буд.65

предмет та підстави позову: про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, пені, 3 % річних,

сторони в судове засідання не з`явились

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 08.09.2021 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу у розмірі 20239,96 грн., пені у розмірі 26191,77 грн., 3% річних у розмірі 7693,00 грн.

Позов обґрунтовано тим, що 19 серпня 2017 року, близько 21 год 05 хв., по вулиці Парусна, м.Чорноморськ Одеської області трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Mercedes-BenzVito», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав важкі тілесні ушкодження.

Постановою слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 24.04.2019 про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження №000112, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2017 закрито.

В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Mercedes-BenzVito», д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу №АК/5963974 в Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС», ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявами про виплату страхового відшкодування пов`язаного з стійкою втратою працездатності та понесеними витратами на лікування.

Листом за вих.№06370/7120 від 30.04.2020 Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» відмовило ОСОБА_1 у виплаті відшкодування, оскільки вважає, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Mercedes-BenzVito» д.н.з. НОМЕР_1 не настала, отже відсутні правові підстави для виплати відшкодування.

З огляду на те, що відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Іллічівського міського суду від 30.06.2021 у цивільній справі №501/1641/20 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 200 000 грн.

Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» стягнуто з боржника на користь стягувача ОСОБА_1 200 000 грн.

Предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України пені, трьох відсотків річних та інфляційних збитків, нарахованих за період з 01.05.2020 по 11.08.2021 за несвоєчасну виплату основного страхового відшкодування, яка існувала станом на 30.04.2020.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідач представник приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» 31.12.2021 надав до суду відзив на позов (а.с.57-58), просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позов безпідставний.

Також, представник відповідача надав до суду:

- заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних (а.с.65);

- клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу (а.с.66).

Представник позивача 19.01.2022 надав до суду відповідь на відзив (а.с.70-72).

Представник позивача 09.02.2022, 14.03.2022, 21.07.2022, 22.09.2022 надав до суду заяви про розгляд справи за відсутності позивача та його представника (а.с.83, 89, 116, 123-124).

Представник відповідача 09.03.2022, 18.03.2022, 27.06.2022 надав до суду заяви про відкладення розгляду справи до завершення військового стану (а.с.88, 93, 106)

Окремо суд звертає увагу щодо участі в судових засіданнях представника відповідача, їх викликів (повідомлень) в судові засідання.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В матеріалах справи містяться докази, в яких відповідач (його представник) належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду справи, їх повідомлення здійснювалось з дотриманням процесуального законодавства.

Разом з тим, представник відповідача в судові засідання не з`являвся та на електронну адресу суду надходили клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.88, 93, 106).

Щодо подачі представником позивача чергового клопотання про відкладення розгляду справи призначеного на 30.11.2022 до 14 години 30 хвилин до завершення військового стану, суд вважає вказану причину відсутності представника відповідача в судовому засіданні неповажною з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, представник відповідача неодноразово надавав до суду аналогічні заяви про відкладення розгляду справи з тих самих підстав (а.с.88, 93, 106), тому судові засідання відкладались.

Разом з тим, представник відповідача до суду не з`явився, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без його участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Розгляд справи здійснювався судом в порядку спрощеного позовного провадження, явка сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, інформування її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито ще 23.09.2021 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 08.09.2021 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.30).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області Петрюченко М.І. від 23.09.2021 відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.33-34).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 19 серпня 2017 року, близько 21 год 05 хв., по вулиці Парусна, м.Чорноморськ Одеської області трапилась дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «Mercedes-BenzVito», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , який здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_1 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримав важкі тілесні ушкодження.

Постановою слідчого СВ Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 24.04.2019 про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження №000112, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2017 закрито.

В зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Mercedes-BenzVito», д.н.з. НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована згідно полісу №АК/5963974 в Приватному акціонерному товаристві «Страхова група «ТАС», ОСОБА_1 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, та заявами про виплату страхового відшкодування пов`язаного з стійкою втратою працездатності та понесеними витратами на лікування (а.с.10-12).

Листом за вих.№06370/7120 від 30.04.2020 Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» відмовило ОСОБА_1 у виплаті відшкодування, оскільки вважає, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Mercedes-BenzVito» д.н.з. НОМЕР_1 не настала, отже відсутні правові підстави для виплати відшкодування (а.с.13).

Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Іллічівського міського суду від 30.06.2021 у цивільній справі №501/1641/20 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 200 000 грн. (а.с.14-18).

Приватним акціонерним товариством «Страхова група «ТАС» стягнуто з боржника на користь стягувача ОСОБА_1 218 785,01 грн. (а.с.19).

ІV. Оцінка Суду.

Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 979 ЦК України встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити страхувальникові грошову суму (страхову виплату).

Відповідно до ч.1 ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його представника) або іншої особи, визначеної договором.

За змістом статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є подія внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди сталося за участю забезпеченого транспортного засобу і в наслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно до положень п.35.1 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування за підписом заявника.

Відповідно ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 36 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, 3% річних та інфляційних втрат, суд керується наступним.

Пунктом 36.5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, рішенням Іллічівського міського суду від 30.06.2021 у цивільній справі №501/1641/20 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 200 000 грн. (а.с.14-18).

Таким чином, з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 слід стягнути штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за період з 01.05.2020 по 11.08.2021 за несвоєчасну виплату основного страхового відшкодування, яка існувала станом на 30.04.2020 у наступному розмірі: інфляційне збільшення боргу у розмірі 20239,96 грн., пеня у розмірі 26191,77 грн., 3% річних у розмірі 7693,00 грн.

З наданими позивачем розрахунком суми інфляційного збільшення боргу, пені, 3% річних суд погодився, при цьому відповідач означені розрахунки не оскаржив.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд звертає увагу на наступне.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення штрафних санкцій за невиконання зобов`язань щодо виплати страхового відшкодування заявлено у межах строку позовної давності, тому посилання відповідача про сплив строку позовної давності є помилковими, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Як відомо, у даному випадку основна вимога відшкодування шкоди з`явилася внаслідок ДТП, у якій позивачу заподіяно шкоду здоров`ю. Стягнення штрафних санкцій є похідною позовною вимогою, не може існувати окремо від основного відшкодування шкоди, а тому теж стосується правовідносин, які виникли внаслідок заподіяння шкоди здоров`ю позивача.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст.6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно чч.1, 2, 3 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Позивач в позові просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Разом з тим, суд доходить до висновку про відмову у стягненні витрат на професійну правничу допомогу з наступних підстав.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 Цивільного процесуального кодексу України.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч.1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу України).

Правовий аналіз договірним правовідносинам, які стосуються надання правової допомоги та сплати в порядку компенсації гонорару адвоката, детально викладено у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, в якій вказується, зокрема таке.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами ч.3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст.903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

(1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) Адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності ввід конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Убачається, що представником позивача адвокатом Коневалик А.В. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано копію договору №0199-ц про надання правової допомоги від 20.05.2020 (а.с.23), додаток до договору (а.с.24), детальний опис робіт (наданих послуг) (а.с.25).

Разом з тим, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого іншого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

В силу вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 908,00 гривень.

Керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 81, 258-259, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» про відшкодування шкоди з урахуванням інфляційного збільшення боргу, пені, 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 7 693,00 грн. 3% річних; 20 239,96 грн. - інфляційні втрати; 26 191,77 грн. пені.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ТАС» () на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко