ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року м.Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Лобов О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м.Харкова від 04 серпня 2021 року, постановлене суддею Горбуновою Я.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба у справах дітей по Московському району Департаменту служб у справах Харківської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення,

в с т а н о в и в:

12.07.2019 позивач ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом, який уточнила у вересні 2019 року, до відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні належною їй на праві власності 41/100 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом позбавлення останніх права користування цим житлом шляхом їх виселення разом з малолітнім сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказаного житла.

В обґрунтування позову зазначає, що є власником вказаного житлового приміщення, а саме будинку, позначеного в технічному паспорті під літерою «В-1», який складається із трьох ізольованих жилих кімнат площею 8,3 кв.м.(4-1), 22,4 кв.м.(4-3), 11,6 кв.м. (4-9). Відповідачі по справі: ОСОБА_3 - її онук, ОСОБА_1 - його дружина, а ОСОБА_7 - їх син. Треті особи по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є відповідно її дочкою та онукою.

У 1997 році вона дозволила своїй дочці ОСОБА_4 після розірвання шлюбу переїхати разом із трьома неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 , 1980 р.н., ОСОБА_8 , 1982 р.н., ОСОБА_3 , 1991 р.н., до належного їй будинку на умовах тимчасового проживання, доки діти не досягнуть повноліття, а вона, позивачка, не потребуватиме сторонньої допомоги та не виявить бажання повернутися у свій дім для постійного в ньому проживання, так як на час поселення дочки із дітьми в спірний будинок, проживала за місцем мешкання свого другого чоловіка.

При вселенні ОСОБА_4 із неповнолітніми дітьми вона надала дозвіл на їх реєстрацію за адресою спірного будинку та вони зайняли весь будинок, який на той час складався із двох житлових кімнат. У подальшому за допомогою дочки прибудувала до будинку житлову прибудову літ «В1-1», в якій обладнали житлову кімнату літ. 4-9, площею 11,6 кв.м., кухню, санвузол та коридор.

Після реєстрації 17.08.2017 шлюбу ОСОБА_3 без її, власника, відома та згоди вселив до спірного житла свою дружину ОСОБА_1 , а після народження у них дитини також без її згоди та відома зареєстрував у будинку сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Весною 2019 року без її відома та згоди він змінив двері в кімнаті площею 11.6 кв.м., де мешкала онука ОСОБА_5 , та зайняв дану кімнату із своєю родиною. При цьому частину речей, що знаходилися в цій кімнаті, пошкодив, а частину викинув на двір, що є самоправством і має противоправний характер. За цим фактом вона зверталася до органів поліції із заявами, але їй було рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

12.04.2019 вона направила ОСОБА_3 попередження про звільнення житлових приміщень у будинку, яке не виконано. Необґрунтовані претензії відповідачів, сварки, скандали, які вони чинять, впливають на її і без того важкий стан здоров`я. При вселені відповідача ОСОБА_3 була угода з його матір`ю ОСОБА_4 про його проживання в будинку, а в подальшому вона виділила у проживання йому кімнату площею 8,3 кв.м. на умові одноособового проживання в ній до часу, коли вона буде потребувати користування житловими приміщеннями у будинку. Відповідачі ніколи не були членами її сім`ї у розумінні положень ст.64 ЖК України, спільного господарства з відповідачами вона ніколи не вела, однією сім`єю ані на час вселення дочки з неповнолітніми дітьми, ані в подальшому вона ніколи не проживала. Відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить 1/5 частина трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , але своєю власністю відповідач користуватися не бажає, між тим створює їй, як власнику, перешкоди у вільному розпорядженні, володінні та користуванні майном. Відповідач ОСОБА_1 має право користування квартирою за АДРЕСА_3 , де вона і зареєстрована. Добровільно звільнити належне їй, позивачці, на праві власності житло вони не бажають, тому звернулася в суд за захистом свого права.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 04.08.2021 позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_10 перешкоди у користуванні власністю, а саме: 41/100 частиною домоволодіння АДРЕСА_1 .

Припинено право користування житловим приміщенням у житловому будинку домоволоління АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_9 .

Виселено ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 із будинку у домоволодінні АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані, тому їх право користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України за наявності обставин, що мають істотне значення.

Зокрема, позивачка є власником спірного житла та надала згоду на тимчасове корисутвання цим житлом своїй дочці з неповнолітніми дітьми, за умови звільнення житлового будинку після досягнення онуками повноліття та повернення її, власниці, для проживання до свого будинку.

Її онук ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 та поселив її до спірного житлового будинку без згоди позивача, а після народження у відповідачів дитини вони зареєстрували її за адресою спірного будинку за відсутності згоди на це власника житла.

На час звернення до суду із позовом за захистом своїх прав позивачка має похилий вік, ряд захворювань, потребує спокою та постійного стороннього догляду, але умови проживання в одному будинку разом із відповідачами є складними, їх стосунки вкрай неприязними, які змушують її відчувати неспокій та неможливість реалізації своїх прав власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним майном. Районний суд визнав викладені обставини такими, що мають істотне значення для поновлення прав позивача та припинення сервітуту.

У даній справі припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідачі мають інше як зареєстроване місце проживання, так і інше житло на праві власності, позивач має похилий вік та захворювання, через які потребує постійної сторонньої допомоги та забезпечення належних житлових умов проживання, як для себе так і для дочки ОСОБА_4 , яка надає таку допомогу.

Таким чином інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, які мають інше житло, а тому їх право користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 із таким рішенням не погодилася та подала на нього апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та на невідповідність висновків обставинам справи, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити в позові в повному обсязі.

Вважає, що районний суд вишов за межі позовних вимог, застосувавши норми права, якими позивач не обгрунтовувала позовні вимоги.

Крім того, в порушення вимог ЦПК України суд розглянув справу без її участі, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду, а судова повістка на 04.08.2021 їй не надходила. Також справа розглянута без участі органу опіки та піклування, участь якого є обов`язковою відповідно до ч.4 ст.19 СК України.

Звертає увагу, що поза увагою районного суду залишилися ті обставини, що сама позивачка у спірному житлі не мешкала до 2019 року, як і її дочка ОСОБА_4 , а дочки останньої повнолітні, заміжні та мешкають за кордоном.

Зважаючи на неповідомлення її про судове засідання, суд також не викликав у судове засідання її свідків, внаслідок чого неповно з`ясовані фактичні обставини.

Зазначає, що на законних підставах проживає із чоловіком та малолтінім сином у спірному житлі, яке утримують, сплачують комунальні послуги, не порушують правила співжиття. А тому припинення їх права користуванням цим житлом є необгрунтованим.

Заперечує підставність обгрунтування позивачем своїх вимог нормами ст.ст.116, 156 ЖК України та ст.ст.383, 391 ЦК України, як і висновок районного суду щодо застосування до спірних правовідносин положень ст.406 ЦК України.

Вважає, що суд порушив права малолітньої дитини, позбавивши її житла, не врахувавши при цьому висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №90 від 04.02.2020 щодо недоцільності позбалення ОСОБА_9 , 2018 р.н., права користування спірним житлом.

Звертає увагу, що посилання суду на наявність у батька дитини на праві власності 1/5 частини квартири зроблено без врахування того, що вказана нерухомість непридатна для проживання, оскільки приведена ОСОБА_4 у занедбаний стан.

Доводить, що для малолітнього ОСОБА_9 спірне житло є єдиним житлом, де його батьками створено всі умови для проживання сім`ї в кімнаті площею 11,6 кв.м. ОСОБА_3 проживає у спірному житлі з дитинтва та є зареєстрованим, дитина зареєстрована з народження за місцем проживання батька, на вселення якої до батьків згода власника не потрібна, а вона, ОСОБА_1 проживає там з моменту одруження з чоловіком. Позивачем не спростовано, що вони своєю родиною проживають у спірному житлі, яке є єдиним для них місцем проживння.

Посилаючись на рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», вважає, що оспорюване рішення не відповідає положенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки проігноровані наявні достатньо триваючі зв`язки відповідачів з конкретним місцем проживання, в якому вони постійно мешкають та користуються. Суд першої інтанції не врахував принцип пропорційності у справах про виселення особи з житла.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05.10.2021 відкрито апеляційне провадження, а ухвалою того ж суду від 16.11.2021 справу призначено до розгляду.

Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

22.11.2022 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. про розгляд справи за її відсутності. Проти задовлення апеляційної карги заперечує.

Інші учасники судового процесу в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, що з огляду на положення ч.2 ст.372 цього Кодексу, не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, встановила наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_6 є власником 41/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11 та після перерозподілу ідеальних часток за рішенням Московського районного суду м.Харкова від 22.02.1993 та рішення Московського районного суду м.Харкова від 23.01.2003, що підтверджується наданими копіями судових рішень та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно./а.с.9-13,14 т.1/

Вказану частину домоволодіння, що належить позивачці, складає будинок літ. «В-1» із трьох житлових кімнат: літ.4-1 площею 8,3 кв.м., літ. 4-3 площею 22.4 кв.м., літ. 4-9, площею 11.6 кв.м. Всі кімнати ізольовані мають самостійні виходи, кімнати літ. 4-1 та літ. 4-3 мають виходи на кухню літ. 4.2 площею 8.1 кв.м., з якої вихід веде у коридор літ. 4-4 площею 5,6 кв.м. та у двір. Житловий будинок обладнаний кухнею літ. 4-6 площею 8.9 кв.м., санвузлом літ. 4-8 площею 3,5 кв.м., в будинку є коридори літ. 4-7 площею 2,3 кв.м. та літ. 4-5 площею 2,9 кв.м./а.с.17 т.1/

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова, сформованої 19.04.2019, у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ./а.с.18 т.1/

ОСОБА_4 (дочка позивача) до розірвання шлюбу проживала разом із чоловіком ОСОБА_12 та їх спільними трьома дітьми у трикімнатній квартирі АДРЕСА_4 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 14.11.2007 визнано за ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 право власності кожного по 1/5 частині вказаної квартири та встановлено порядок користування, відповідно до якого ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 виділено в користування кімнати житловою площею 13,3 кв.м. та 17,6 кв.м., а ОСОБА_12 кімнату житловою площею 16,4 кв.м., інші приміщення залишені у спільному користуванні./а.с.74 т.1/

Після розірвання 04.03.1999 шлюбу між ОСОБА_12 і ОСОБА_4 остання разом із трьома неповнолітніми дітьми переселилася до належного позивачці будинку АДРЕСА_1 за її згодою, зареєстрували своє місце проживання за даною адресою./а.с.72 т.1/

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 пояснили, що між власником будинку ОСОБА_6 та ОСОБА_4 існувала домовленість, відповідно до якої остання вселяється у будинок позивача разом з неповнолітніми дітьми, та за згодою власника реєструє місце проживання на визначений строк, а саме, до того часу, коли ОСОБА_6 буде потребувати сторонньої допомоги, яку бажає отримувати від дочки, а діти за цих обставин повинні будуть виїхати з будинку на інше місце проживання.

У подальшому ОСОБА_8 переїхала до іншого житлового приміщення, а у осіб, які залишилися проживати у житлі, належному позивачці, склався наступний порядок користування житловими приміщеннями: ОСОБА_4 займала житлову кімнату площею 22,4 кв.м., онука ОСОБА_5 житлову кімнату площею 11,6 кв.м., а онук ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 8,3 кв.м.

17.08.2019 відповідач ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 та без згоди власника будинку вселив дружину до цього будинку. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_7 , якого 12.07.2018 зареєстрували у спірному будинку без відому ОСОБА_6 /а.с.18,39,96 т.1/

Весною 2019 року відповідач ОСОБА_3 без згоди та відома позивача зайняв житлову кімнату площею 11,6 кв.м., яка власником будинку виділена для користування ОСОБА_5 , самоправно розпорядився речами, які знаходилися у будинку, що стало приводом для звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із відповідними заявами до Московського ВП ГУНА в Харківській області для відновлення своїх прав та припинення протиправних дій ОСОБА_3 і його дружини ОСОБА_1 /а.с.46-52, 65 т.1/

12.04.2019 ОСОБА_6 направила відповідачам письмове попередження про звільнення самоправно зайнятого житлового приміщення 4-9 площею 11,6 кв.м., однак вимога залишена відповідачами без відповіді./а.с.19-20 т.1/

У листопаді 2019 року позивач вселилася до свого будинку та потребує сторонньої допомоги дочки ОСОБА_4 .

Згідно висновку №2081 від 04.07.2019 р. лікарсько-консультативної комісії Міської поліклініки №20 ОСОБА_6 не здатна до самостійного обслуговування та потребує постійного стороннього нагляду./а.с.45 т.1/

Відповідно до виписки з медичної стаціонарної картки хворого №8168 від 05.11.2019 ОСОБА_6 має ряд хронічних захворювань: хронічний калькульозний холецистит, хронічна хвороба нирок 2 ст., гіпертензивна нефропатія, цукровий діабет./а.с.81 т.2/

Відповідачка ОСОБА_1 має право користування квартирою АДРЕСА_3 , де вона зареєстрована, що підтверджується довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 15.04.2020./а.с.130 т.2/

Із наданих позивачем квитанцій про сплату комунальних послуг, а саме, за електрику, холодну воду, вивіз сміття, газ природній за період із 2013 року по 2019 рік, слідує, що позивачем здійснюються дані платежі регулярно./а.с.123-144 т.1/

Відповідачами надані до матеріалів справи квитанції від 04.07.2019 р., 21.05.2019 р. та 30.08.2019 р. про сплату комунальних послуг за адресою спірного будинку, а саме, за електрику, холодну воду та природній газ. Вказані платежі здійснені відповідачами після направлення їм позивачем 12.04.2019 повідомлення про звільнення житлових приміщень./а.с.88 т.1/

Згідно Актів від 30.12.2017, 28.06.2018, 30.12.2018, 30.07.2019, 08.09.2019 у будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , а відповідно до актів від 09.09.2019 у вказаному будинку не проживає ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більше п`яти років./а.с.188-192, 193-194 т.1/

Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №90 від 04.02.2020, діючи як представник органу опіки та піклування, Департамент служб вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права корисутвання житловим приміщенням та виселення з будинку АДРЕСА_1 ./а.с.90-91 т.2/

Листом Міської дитячої поліклініки №12 від 07.05.2019 та декларації про вибір лікаря підтверджується, що ОСОБА_17 перебуває під наглядом фахівців даної поліклініки, лікар викликався додому за адресою спірного будинку; в акті від 23.04.2019 зазначено, що під час відвідування лікарем на дому дитини, ОСОБА_4 проводила ремонті роботи і тим самим зробила неможливим вільний доступ лікаря до ванної кімнати для миття рук./а.с.84, 100, 228, 230 т.1/

За результатами розгляду Службою у справах дітей по Московському району м.Харкова звернення ОСОБА_3 від 03.05.2019, служба провела бесіду із ОСОБА_4 з приводу недопущення дій, які б негативно впливали на малолітню дитину відповідачів./а.с.231-235 т.1/

На звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій ОСОБА_4 Московський ВП ГУНП повідомив про відсутність обставин, які б могли свідчити про вчинення кримінального правопорушення./а.с. 236 т.1/

Районним судом відтворені диск із фото та аудіозаписами та диск з відеозаписами, а також досліджена смс-переписка та копії фотознімків, наданих відповідачами, які, на їх думку, підтверджують зухвалу поведінку та висловлення неповаги до них із боку третіх осіб.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанціїї виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 вселився у спірний будинок за загодою власника житлового будинку та набув права користування чужим майном, яке по суті є сервітутом. Однак він і члени його сім`ї - дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_7 ніколи не були членами сім`ї позивача ОСОБА_6 в розумінні ст.3 СК України та ст.64 ЖК України, так як спільно з нею не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків. Тому на підставі ч.2 ст.406 ЦК України позивач, як власник житла, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідачі не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України за наявності обставин, що мають істотне значення.

У справі встановлено, що позивачка є власником спірного житлового будинку, в якому не проживала тривалий час, оскільки проживала із своїм чоловіком в іншому житловому приміщенні; на час проживання в іншому житловому приміщенні вона надала згоду на тимчасове користування житловими приміщеннями в своєму будинку своїй дочці разом з її неповнолітніми дітьми, за умови звільнення житлового будинку після досягнення її онуками повноліття та її повернення для проживання до свого будинку; її онук ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 та вселив її до спірного житлового будинку без згоди власника; після народження у відповідачів дитини вони зареєстрували її за адресою спірного будинку за відсутності згоди на це власника житла. На час звернення до суду із позовом за захистом своїх прав позивачка має похилий вік, ряд захворювань, потребує спокою та постійного стороннього догляду, але умови проживання в одному будинку разом із відповідачами є складними, а стосунки вкрай неприязними, які змушують її відчувати неспокій та неможливість реалізації своїх прав власника на вільне володіння, користування та розпорядження належним майном, що на думку суду є обставинами, які мають істотне значення для поновлення прав позивача та припинення сервітуту.

Припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідачі мають інше як зареєстроване місце проживання так і інше житло на праві власності, позивач має похилий вік та захворювання, через які потребує постійної сторонньої допомоги, через що потребує забезпечення належних житлових умов проживання як для себе так і для дочки ОСОБА_4 , яка надає таку допомогу.

Поряд з порушенням прав позивача в контексті статті 8 Конвенції, суд вважає, що порушені її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, де зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, у даній справі встановлено, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачів, які мають інше житло, тому їх право на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України.

Апеляційний суд із такими висновками районного суду погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність викладених висновків не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням, переоцінки доказів на власну користь. При цьому апеляційний суд виходить з такого.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.7 ст.319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користувння його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановленоих законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Частиною першою статті 405 ЖК України передбачено право членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом віповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач ОСОБА_3 вселися у спірне житло за згоди власника будинку, не будучи членом її сім`ї, вселив туди дружину та дитину, зареєструвавши останню у спірному житлі без такої згоди.

У постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 по справі №709цс16, від 15.05.2017 по справі №6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідачі та їх малолітній син не є членами сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України, що узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 по справі №6-2931цс16, від 29.11.2017 по справі №6-13113цс16, від 09.10.2019 по справі №695/2427/16-ц, від 09.10.2019 по справі №523/12186/13-ц.

Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Колегія суддів визнає правильними висновки суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 вселився у спірний будинок за згодою власника житлового будинку і за його згодою набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, проте, ні він, ні члени його сім`ї - дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_7 ніколи не були членами сім`ї позивача ОСОБА_6 в розумінні ст.3 СК України та ст.64 ЖК України, так як з нею спільно не проживали, не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємних прав та обов`язків.

Надані сторонами та досліджені судом першої інстанції докази: звернення позивача ОСОБА_6 , відповідача ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в органи поліції із заявами щодо неправомірних дій сторін; звернення ОСОБА_3 в Сдужбу в справах дітей; диск із фото та аудіозаписами, диск із відеозаписами, смс-переписка та копії фотознімків підтверджують наявність конфліктних відносин між позивачем і відповідачами, та між відповідачем ОСОБА_3 і третьою особою ОСОБА_4 . Зазначене, з урахуванням віку, стану здоров`я позивача, потреби в постійному сторонньому догляді, відсутність можливості їй спокійно проживати у своєму будинку, враховуючи її похилий вік та хворобливий стан здоров`я підтверджує наявність істотних умов, які дають підстави для припинення для відповідачів права користування чужим майном та їх виселення.

При цьому районний суд в оскаржуваному рішенні надав обгрунтовану оцінку висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №90 від 04.02.2020, відповідно до якого Департамент вважав недоцільним позбавлення малолітнього ОСОБА_9 права користування спірним житлом. Оцінюючи вказаний висновок, суд першої інстанції вірно вказав про те, що батьки дитини мають у власності та користуванні інші два житлових приміщення: ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 право користування кв. АДРЕСА_5 (де і зареєстрована). Між тим, батьки дитини не скористалися своїм правом проживання на житловій площі, яка належить їм на праві власності та користування, а після народження дитини вибрали місцем її реєстрації житло, яке належить на праві власності позивачу, без погодження з нею.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування районним судом того, що квартира, яка належить ОСОБА_3 непридатна для проживання, оскільки приведена ОСОБА_4 в занедбаний стан, є неспроможними. По-перше, відсутні докази занедбаності вказаного житла; по-друге, тягар утримання майна покладається на його власника, у тому числі ОСОБА_3 , який повинен утримувати належне йому майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд вишов за межі позовних вимог, застосуваавши норми права, якими позивач не обгрунтовувала позовні вимоги, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки суд самостійно здійснює правильну кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у справі №917/1739/17 від 04.12.2019, яка є обов`язковою для застосування.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_1 щодо порушення вимог ЦПК України в частині розгляду справи без її участі, зважаючи на не повідомлення її належним чином, та без участі органу опіки та піклування, участь якого є обов`язковою відповідно до ч.4 ст.19 СК України.

Згідно із положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст.ст.128-131 ЦПК України.

За змістом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частиною другою наведеної норми).

Із матералів справи вбачається, що інтереси відповідачки ОСОБА_1 згідно ордерів представляє адвокат Куц Ю.В./а.с.8,10 т.2/. Про призначення справи до розгляду відповідачка ОСОБА_1 повідомлялася в порядку ч.13 ст.128 ЦПК України, через СМС повідомлення. У судовому засіданні від 29.06.2021 був присутній її адвокат Куц Ю.В., який під розписку повідомлений про наступне судове засідання 04.08.2021./а.с.133-134 т.3/

03.08.2021 ним подано до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із наявними у нього ознаками гострого респіраторного захворювання та поганим самопочуттям, не надавши підтвердження заявлених обставин./а.с.142 т.3/

04.08.2021 відповідач ОСОБА_3 направив суду заяву про відкладення справи у зв`язку із відсутністю його адвоката, не зазначивши, кого саме./а.с.145 т.3/ Представник відповідачів адвокат Юшко Т.Г. також 04.08.2021 направила суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на хворобу адвоката Куц Ю.В./а.с.146-147 т.3/

Між тим, самі відповідачі та адвокат Юшко Т.Г. без поважних причин у судове засідання, що призначене на 04.08.2021, не з`явилися, що відповідно до приписів ст.223 ЦПК України надає право суду розглянути справу за відсутності учасників справи, які належно повідомлені про час та місце судового розгляду.

При цьому апеляційний суд приймає до уваги позицію Верховного Суду, сформовану у справі від 01.10.2020 №361/8331/18, за змістом якої якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Щодо розгляду справи за відсутності Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який залучений за клопотанням відповідачів до участі у справі в якості третьої особи, то 07.02.2020 Департамент направив суду клопотання, яким просив долучити висновок №90 від 04.02.2020 про недоцільність позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з будинку АДРЕСА_1 , та просить розглядати справу за відсутності представника третьої особи у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України./а.с.89-91 т.2/

При цьому колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо порушення судом права малолітньої дитини щодо спірного житла та не врахування зазначеного висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Суд першої інстанції надав обгрунтовану правову оцінку вказаному висновку, врахувавши, що батьки дитини не скористалися своїм правом проживання на житловій площі, яка належить їм на праві власності та користування, а після народження дитини обрали місцем її реєстрації житло, яке належить на праві власності іншій особі. Між тим, обов`язок реєстрації новонароджених дітей та порядок їх реєстрації не повинні порушувати прав інших осіб, зокрема, власника житлового приміщення, який не надавав такої згоди. Колегія суддів звертає увагу на те, що право реєстрації та право проживання дитини у спірному житлі є похідним від такого права батьків чи одного із них. Оскільки відповідачі на законних підставах підлягають позбавленню такого права, тому право дитини на таке користування також підлягає припиненню.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що для малолітнього ОСОБА_9 спірне житло є єдиним житлом, де він проживає з дитинства та його батьками створено всі умови для проживання їх сім`ї. З огляду на те, що батьки малолітнього членами сім`ї власника житла не були, відповідач ОСОБА_1 з дитиною вселилася у спірний будинок без згоди на те власника, зазначені обставини не спростовують права позивача, як власника житла, вимагати припинення їх проживання у цьому житлі.

Доводи апеляційної скарги щодо не проживання позивачки, як і її дочки ОСОБА_4 у спірному житлі до 2019 року, а дочки останньої повнолітні, заміжні та мешкають за кордоном, - колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки ніяким чином не обмежують право позивачки, як власника, заявити до відповідачів вимогу про усунення перешкод у володінні своєю власністю.

Не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом також доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування фактичних обставин в частині не проведення допиту їх, відповідачів, свідків щодо з`ясування певних обставин. Зважаючи на тривале судове провадження у даній справі, яке неодноразово відкладалося за клопотанням відповідачів та їх представників, та відсутність у матеріалах справи заяви, поданої в порядку ст.91 ЦПК України, щодо допиту певних свідків, районний суд вирішив справу на підставі наданих сторонами доказів, надавши їм відповідні оцінку.

При цьому за змістом ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно, наведені доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування обґрунтованого судового рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції принципу пропорційності у справах про виселення особи із житла та невідповідність оспорюваного рішення положенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія судді відхиляє, оскільки такі твердження зводяться до загального цитування норм Конвенції, яка захищає права позивача, як власника житла, на вільне розпорядження ним.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, а тому залишає його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.11.2022.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов