233 № 233/1141/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2022 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря судового засідання Клугер Т. А., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідачки ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , представник позивача: ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_3 просить припинити стягнення з нього аліментів відповідно до рішення Костянтинівського міськрайонного суду від 19 грудня 2008 року по справі № 2-5309/08 на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач послався на те, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду від 19 грудня 2008 року по справі № 2-5309/08 з нього на користь відповідачки стягнуті аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття, які він беззаперечно сплачує.

Після розлучення з відповідачкою у вересні 2009 року, дочка проживала разом з матір`ю, але починаючи з квітня 2022 року вона почала постійно мешкати разом з ним.

За місцем його мешкання дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Оскільки дитина мешкає з разом ним, то він з квітня 2022 року самостійно несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини.

За весь час проживання дитини разом з ним, відповідачка майже не цікавиться дочкою та не приймає участі у її вихованні, а отримані від нього кошти витрачає на власний розсуд. Отже, одержувач аліментів матеріально не утримує дитину.

Відповідно до п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Частина 1 статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, аналогічна вимога кореспондується положеннями ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачу, аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Тобто, суд може звільнити від сплати аліментів осіб, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів.

Стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави припиненні виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст.273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Таким чином, вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини ОСОБА_4 .

Відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву (а.с. 49-52), в якому позовні вимоги ОСОБА_3 не визнала в повному обсязі, пославшись на таке.

Згідно з ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Водночас за приписами ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Отже, за відсутності домовленності між батьками про способи виконання обов`язку з утримання дитини, підставою для призначення на користь одного з батьків аліментів на утримання дитини за рахунок другого з батьків є факт проживання дитини з одержувачем аліментів. Зважаючи на це, а також на приписи ч.1 ст. 193 СК України які, вважає, можливо застосувати до спірних правовідносин за аналогією закону припинення одержувачем аліментів проживання з дитиною, поєднане з нецільовим витрачанням коштів, одержуваних на її утримання, може бути підставою для припинення стягнення аліментів на користь їх одержувача.

Позовні вимоги щодо припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини позивач вмотивував тим, що його дочка, ОСОБА_5 , яка після розлучення батьків проживала з нею, з квітня 2022 року постійно мешкає з ним; за місцем фактичного проживання батька дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення; з квітня 2022 року позивач самотужки несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини, тоді як за весь час проживання дитини з батьком, вона (відповідачка) майже не цікавиться дочкою, не бере участі у її вихованні; а отримані у вигляді аліментів кошти витрачає на власний розсуд.

Одним з основних принципів цивільного судочинства, закріплених у Цивільному процесуальному кодексі, є змагальність сторін (п.4 ч.3 ст. 2, ЦПК України), відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 УПК України). Наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюється судом на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які сторони у справі подають безпосередньо до суду (ст.ст. 76-80, ч.1 ст. 83 ЦПК України). Позивач має надати такі докази суду разом із позовною заявою (ч.2 ст.83, ч.5 ст. 177 ЦПК України).

Щодо підтвердження постійного проживання дитини з позивачем.

Нормами ст. 29 ЦК України встановлено: фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.2 ст.29); фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29).

За приписами ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ визначені певні гарантії права дитини на житло: держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку; діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем; Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

З метою створення умов для реалізації прав особи у тому числі й права дитини на житло в Україні запроваджено інститут декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи (ст.3 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 № 1871-ІХ). Зокрема, цим Законом на батьків або інших законних представників дітей покладено обов`язок декларувати або реєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини, а також визначено, що є зареєстрованим місцем проживання (перебування) малолітніх дітей (ч.ч. 2-4 ст. 5 Закону).

Відповідно до ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно із загальними вимогами до декларування та реєстрації місця проживання (перебування) особи, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його (ч.1 ст. 5 ЗУ № від 05.11.2021 № 1871-ІХ).

Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами (ч.2 ст. 7 ЗУ № від 05.11.2021 № 1871-ІХ).

Самостійне декларування такою дитиною місця свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, можливе лише за згодою батьків або інших її законних представників чи одного з них, а також за згодою власника житла (ч.3 ст.7, ч.5 ст. 8 ЗУ № від 05.11.2021 № 1871-ІХ).

Позивач стверджує, що дитина, ОСОБА_5 , припинила проживання з матір`ю і починаючи з квітні 2022 року, постійно проживає з ним та його дружиною, ОСОБА_6 , у належній останній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, станом на 03 жовтня 2022 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_7 , де за нею зберігаються гарантовані Державою права дитини на житло, залишається зареєстроване її (відповідачки) місце проживання.

На підтвердження факту проживання з ним доньки позивач надав копії Акту обстеження умов проживання від 16.05.2022, складеного представниками Служби у справах дітей Костянтинівської міської ради, довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 363 від 26.05.2022, складену за участю свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Зазначені документи були складені, приблизно, через місяць після того, як вона (відповідачка), зважаючи на вік ОСОБА_7 , її прагнення та потребу у спілкуванні з її рідними з боку батька, діючи, перш за все, у її інтересах, надала їй можливість без будь-яких обмежень спілкуватися з батьком, ОСОБА_3 , бувати, ночувати в нього за місцем його фактичного проживання, у квартирі його теперішньої дружини.

Проте, визначеним Законом належним засобом підтвердження проживання одного з батьків з дитиною є витяг з реєстру територіальної громади (п.2 ч.1 ст.2 ЗУ № від 05.11.2021 № 1871-ІХ), а за наявності спору між батьками місце проживання дитини може бути підтверджено висновком органів опіки та піклування або визначено за рішенням суду (ст. 19, ч.5 ст.157 СК України).

Так, за приписами ст. 19 СК України: у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх сімейних прав та інтересів до органу опіки та піклування (ч.1 ст.19); рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду (ч.2 ст.19); звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. У разі звернення з позовом до суду орган опіки та піклування припиняє розгляд поданої йому заяви (ч.3 ст.19); Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19).

З огляду на наведені положення ст. 19 СК України надані позивачем Акт обстеження умов проживання від 16.05.2022 та довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 363 від 26.05.2022, складена за участю свідків, не є тотожними за змістом та значенням рішенню органу опіки та піклування про затвердження висновку про підтвердження місця проживання дитини і не замінюють його.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 19 СК України орган опіки та піклування здійснює захист сімейних прав та інтересів особи за її зверненням. Проте, за даними Акту обстеження умов проживання від 16.05.2022, а також за інформацією, наданою Службою у справа дітей Костянтинівської міської ради (№ 13-184/03 від 12.10.2022) на адвокатський запит від 06.10.2022 № 58, фактичне місце проживання позивача, його дружини та дочки було проведено за адвокатським запитом адвоката Ващенка О. В. та за згодою батька дитини, ОСОБА_3 .

Згідно з ч.1 ст. 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит це письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. Відповідно він не є тотожним зверненню особи до зазначених органів та осіб за захистом своїх прав та інтересів.

Отже, позивач не звертався до Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради за підтвердженням місця проживання його доньки разом із ним, не надав рішення суду про визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 разом із батьком, відповідно не довів належними та допустимими доказами своє фактичне проживання з нею. Водночас зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 разом із нею (відповідачкою) підтверджується довідкою про склад сім`ї або осіб зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку від 03.10.2022 № 377. Відповідно позивач не довів зміну обставин, що впливають на припинення періодичних платежів, призначених з нього раніше за рішенням суду.

Щодо забезпечення дитині за місцем фактичного проживання батька гідних умов проживання та гармонійної атмосфери оточення.

Вважає, що таке ствердження позивача заслуговує на критичне ставлення. Акт обстеження умов проживання від 16.05.2022 містить доволі докладний опис благоустрою квартири, та матеріальних умов створених для проживання дитини. Водночас у пункті акту «Результати бесіди і ставлення членів сім`ї до рішення прийняти на виховання дитину» зазначено лише те, що «дитина ОСОБА_5 бажає мешкати із своїм батьком за вказаною адресою». Записи про ставлення до цього позивача та його дружини власниці квартири відсутні. До того ж акт не містить її підпису, що також не дає скласти об`єктивне уявлення щодо умов проживання та гармонійності атмосфери оточення дитини.

Щодо стверджень позивача про те, що з квітня 2022 року він самотужки несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини, тоді як за весь час проживання дитини з батьком вона (відповідачка) майже не цікавиться дочкою, не бере участі у її вихованні, а отримані у вигляді аліментів кошти витрачає на власний розсуд, то вони є цілком безпідставними. Позивач не надав жодного доказу існування цих обставин та адекватного реагування на них з його боку.

За інформацією, наданою службою у справах дітей Костянтинівської міської ради (№ 13-184/03 від 12.10.2022) заяви та скарги на нецільове використання нею (відповідачкою) аліментів, одержуваних від ОСОБА_3 на утримання дитини, ОСОБА_5 , а також на неналежне ставлення нею до своїх обов`язків щодо забезпечення дитині її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним, службою у справах дітей та органом опіки та піклування Костянтинівської міської ради не розгладилися. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач подав відповідь на відзив (а.с. 66), в якій зазначив, що у відзиві на позовну заяву замість наведення заперечень щодо викладених в позовній заяві обставин, відповідачка намагається декларувати норми ЦК України, ЦПК України, СК України та принципів судочинства України без надання доказів на предмет спростування вимог позивача.

Так, звертаючи увагу суду, відповідачка посилається на додану до відзиву копію довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03.10.2022 № 377, станом на 03 жовтня 2022 року, щодо зареєстрованого місця проживання дитини. Зазначає, що такими довідками підтверджується лише реєстрація місця проживання особи, а не місце постійного перебування внаслідок постійного проживання. Тим більше, довідка надається на вимогу заявника, без врахування обов`язкової фізичної присутності, крім заявника, інших осіб, що зазначаються у довідці.

При цьому, не зовсім зрозуміло до чого відповідачка наводить твердження щодо гарантованого збереження Державою права дитини на житло, адже за його позовними вимогами наразі розглядається інше питання.

Декларуючи про нібито надання можливості спілкуватися ОСОБА_7 з батьком з боку матері, відповідачка не наводить жодних прикладів спільного проведення часу, як саме й спільного проживання дитини з матір`ю, не надає доказів витрат отриманих аліментних виплат на утримання дочки за період часу з квітня 2022 року по теперішній час.

Не зрозуміла позиція відповідачки стосовно неповнолітньої дитини, яка за їх твердженням отримала від матері «можливість без будь-яких обмежень спілкуватися з батьком», що як на його для дитини цього віку рівнозначна залишенню дитини без належного догляду з боку матері, як воно і сталося. Дитини прийшла до нього та залишилася жити, так як матері було не до неї. Отже, стверджуючи про широке коло можливостей наданого ОСОБА_7 з боку матері, відповідачка підтверджує зі свого боку обставини постійного проживання дитини разом з батьком весь час, а саме з квітня 2022 року.

Звертає увагу суду, що відповідачка завжди намагалася проводити маніпулювання позивачем та постійно обмежувала його спілкування з дитиною, внаслідок чого він вимушений був звернутися до опікунської ради міста з метою визначення способів спілкування з ОСОБА_7 (рішення виконавчого комітету Костянтинівської міської ради від 19.02.2014 № 70).

Таким чином, з квітня 2022 року він самотужки несе витрати на утримання, виховання та розвиток дитини, при цьому відповідачка отримує кошти у вигляді аліментів на ОСОБА_7 та невідомо на що витрачає, так як до дитини вони не доходять, відповідно допомоги з свого боку на отримання дитини також не пропонує.

Вважає, що на цей час, починаючи з квітня 2022 року, ОСОБА_7 постійно проживає разом з ним, внаслідок чого він вимушений просити суд припинити стягнення аліментів на користь відповідачки на утримання дочки.

Відповідачка подала заперечення (а.с. 72-73), в яких зазначила таке.

Щодо доказів на підтвердження місця проживання неповнолітньої дитини. У відповіді на відзив позивач наголосив на тому, що надана нею довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03.10.2022 № 377 не підтверджує місце проживання ОСОБА_10 з нею. На його думку така довідка надана на вимогу заявника, без врахування обов`язкової фізичної присутності інших, крім заявника, осіб, зазначених у довідці, підтверджує лише реєстрацію місця проживання особи, а не місце постійного перебування особи внаслідок постійного проживання.

Зауважила, що відповідно до вимог щодо допустимості доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). При цьому достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Проживання дитини з одним із батьків є фактом, що має юридичне значення, зокрема при вирішенні питання про призначення аліментів на користь того з батьків, з ким проживає дитина, або навпаки, про припинення їх сплати. Законами України визначені способи підтвердження цього факту (відомості з реєстру територіальної громади, а за наявності спору між батьками висновок органу опіки та піклування про підтвердження місця проживання дитини чи рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків), уповноважені органи (орган реєстрації відповідної територіальної громади; орган опіки та піклування; суд), а також порядок реалізації ними відповідної компетенції.

За визначеннями, наведеними у п.п. 2, 12 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 № 1871-ІХ: реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи; витяг з реєстру територіальної громади - документ у паперовій або електронній формі, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час формування витягу.

Зважаючи на це, довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб від 03.10.2022 № 377, що була видана КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» на підставі відомостей з реєстру територіальної громади м. Костянтинівки, є належним, достовірним та допустимим доказом, який містить інформацію про місце проживання ОСОБА_10 разом із нею і підтверджує, що саме нею забезпечується додержання гарантованих дитині Державою житлових та майнових прав.

Водночас, надані позивачем суду акт обстеження умов проживання від 16.05.2022 та довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 363 від 26.05.2022, складена за участю свідків, не є тотожними за змістом та значенням рішенню органу опіки та піклування про затвердження висновку про підтвердження місця проживання дитини і не замінюють його, а отже, вважає, не є допустимими доказами по справі.

Щодо зауваження позивача про ненадання нею доказів витрати отриманих аліментних виплат на утримання доньки за період з квітня 2022 року й до теперішнього часу. Законом встановлено: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Підстави звільнення від доказування також встановлені законом (ст. 82 ЦПК України). Належне виконання позивачем аліментних зобов`язань щодо утримання ОСОБА_10 у період з квітня 2022 року й до теперішнього часу не є загальновідомим, не було встановлено рішенням суду за результатами розгляду іншої справи і не було визнане нею, а отже підлягає доказуванню на загальних підставах. Проте, ані разом з позовною заявою, ані з відповіддю на відзив доказів уплати позивачем аліментів на утримання дочки не було надано.

Зважаючи на це, позивач спочатку мав б довести належну сплату аліментів за вказаний період часу, а вже потім посилатися на ненадання нею доказів витрати їх за цільовим призначенням.

Щодо ствердження про те, що надання неповнолітній дитині можливості без будь-яких обмежень спілкуватися з батьком є рівнозначним залишенню дитини без належного догляду з боку матері.

Вважає його таким, що дещо суперечить іншому ствердженню у позовній заяві про те, що за місцем мешкання батька дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. І тут треба, все ж таки, визначитися: або необмежене спілкування з позивачем і перебування за місцем його мешкання перешкоджає гармонійному розвитку ОСОБА_7 і його продовження дійсно є наслідком недогляду з боку матері, або ж її (відповідачки) рішення і дії щодо надання ОСОБА_7 з огляду на її вік, стан здоров`я, особливості розвитку, життєвий досвід, родинну належність, з урахуванням її думки можливості без будь-яких обмежень спілкуватися з батьком, бувати в нього в гостях, все ж таки, спрямовані на задоволення її індивідуальних потреб у спілкуванні з рідними з боку батька і забезпечують її найкращі інтереси.

Вважає, що таке ставлення до потреб доньки у спілкуванні з батьком, свідчить лише про дотримання нею принципу відповідального батьківства і не свідчить про припинення проживання ОСОБА_7 разом із нею. До того ж ані ОСОБА_7 , ані її батьком - якби вони були у цьому зацікавлені - дотепер не вжито жодного з можливих заходів у цьому напрямку.

Отже, вважає хибним висновок позивача про те, що зазначенням у відзиві на позовну заяву на наявність у ОСОБА_7 необмеженої можливості спілкуватися з батьком, вона (відповідачка) підтверджує зі свого боку обставини постійного проживання дитини разом із батьком, починаючи з квітня 2022 року.

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 25.07.2022 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів, як таку, що не відповідала вимогам ст. ст. 175,177 ЦПК України, залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків (а.с.26-27).

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14.09.2022 відкрито провадження у цій справі, справу призначено до підготовчого засідання, відповідачу встановлений строк на подання відзиву на позовну заяву (а.с.33-34).

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14.11.2022 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті, задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків, визначений порядок дослідження доказів у справі (а.с.78-79).

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_11 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнав в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 , відповідачка ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Пленум ВСУ у п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною 4 ст. 273 ЦПК України встановлено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Тобто, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, а ч. 4 ст. 273 ЦПК України додатково вказує на підстави припиненні виплати аліментів.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ч.4 ст. 273 ЦПК України має на меті скасування їх присудження.

Таким чином, вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів.

Судом установлено, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2008 року № 2-5309/08, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів заробітку щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до її повноліття. Рішення суду набрало законної сили 30 грудня 2008 року (а.с.16).

З Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 16.05.2022, складеного представниками Служби у справах дітей Костянтинівської міської ради (а.с.11), вбачається, що дитина ОСОБА_5 на момент обстеження проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_3 та мачухою ОСОБА_6 . Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: є окрема кімната з спальним місцем, з місцем для відпочинку та розвитку, речі у шафі та на своїх місцях. У цьому ж Акті, представниками Служби у справах дітей Костянтинівської міської ради зафіксоване бажання дитини проживати разом з батьком за цієї адресою.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 365 від 26.05.2022, складної КП «Служба єдиного замовника» (а.с.7) вбачається, що неповнолітня ОСОБА_5 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_3 та мачухою ОСОБА_6 .

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , сусіди позивача, кожен окремо, в судовому засіданні пояснили, що вже тривалий час дитина ОСОБА_5 постійно мешкає з батьком ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина доглянута, в родині панують добрі стосунки. Матір дитини ОСОБА_4 свідки за місцем проживання дитини не бачили.

Досліджені докази у справі свідчать про те, що неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з травня 2022 року (дата складання Акту обстеження житлово-побутових умов 16.05.2022) та по теперішній час фактично мешкає зі своїм батьком ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 , який її матеріально утримує. Тобто, з травня 2022 року по теперішній час позивачем належним чином виконується конституційний обов`язок щодо утримання своєї дитини.

При цьому, суд вважає не доведеним позивачем факт проживання з ним дитини саме з квітня 2022 року, оскільки ані вищезазначений Акт від 16.05.2022, ані довідка від 26.05.2022 не містять інформації про те, що дитина фактично мешкає з батьком саме з квітня 2022 року. Зазначені документи вказують на фактичне проживання дитини з батьком на дату їх складання. Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 у судовому засіданні також не змогли назвати дату початку проживання дитини з батьком, стверджували про те, що дитина постійно мешкає з батьком тривалий час.

Доказів про те, що у період з травня 2022 року по теперішній час відповідачка приймала участь в утриманні дитини, нею не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Сам по собі факт реєстрації дитини разом з матір`ю не свідчить про фактичне утримання відповідачкою дитини. Доказів тому, що кошти, які стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 за судовим рішенням від 19 грудня 2008 року, використовуються в інтересах дитини, також відповідачкою не надано.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, оскільки з травня 2002 року по теперішній час дитина ОСОБА_5 фактично проживає разом з батьком та перебуває на його повному утримання, то вказані обставини мають істотне значення та дають підстави для припинення стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частині усіх видів доходів (заробітку), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, присуджених рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2008 року по справі № 2-5309/08.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідачки як заперечення проти позову про те, що дитина зареєстрована разом з нею, а також про те, що за місцем проживання батька дитина реєстрації не має, та відхиляє їх з огляду на таке. СК України пов`язує право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів того з батьків, з ким фактично проживає дитина. Право дитини на належне утримання, за діючим законодавством, не пов`язане ані з реєстрацією дитини разом з одним із батьків або ані із спором між батьками з приводу житлових прав дитини, оскільки батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. А як зазначалося раніше, сам по собі факт реєстрації дитини разом з матір`ю не свідчить про фактичне утримання відповідачкою дитини. Судом установлено, що з травня 2022 року по теперішній час неповнолітня ОСОБА_5 фактично не проживає з отримувачем аліментів за рішенням суду, то відповідно, відповідачка втратила право на отримання аліментів на утримання ОСОБА_5 , визначених рішенням суду.

За таких обставин, позов належить задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 ), представник позивача: Ващенко Олександр Вікторович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 5341 від 30.01.2019; адреса: 49025, м. Дніпро, до запитання) до ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_3 ) про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задовольнити.

Припинити стягнення з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) аліментів на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі ј частині усіх видів доходів (заробітку), але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до повноліття дитини, присуджених рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2008 року по справі № 2-5309/08.

Повний текст рішення складено 02 грудня 2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: О. В. Каліуш