КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/271/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Аркада» в особі виконуючого обов`язків уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2022 року у справі за позовом акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Аркада» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо Іллі Вікторовича до ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Будеволюція», ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Неля Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снігова Катерина Василівна, Національний банк України, про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Аркада» (далі - АТ АКБ «Аркада») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо І.В. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» (далі - ТОВ «Будеволюція»), ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапчук Н.В. (далі - приватний нотаріус КМНО Остапчук Н.В.), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Снігова К.В. (далі - приватний нотаріус КМНО Снігова К.В.), Національний банк України (далі - НБУ), про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів (повернення сторін в попередній стан).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішеннями правління НБУ від 6 серпня 2020 року АТ «АКБ «Аркада» віднесено до категорії проблемних, запроваджено особливий режим контролю та призначено куратора. Рішенням ФГВФО від 10 серпня 2020 року призначено уповноважених працівників Фонду для проведення аналізу дотримання банком вимог щодо формування та ведення бази даних про вкладників та моніторингу його активних операцій, а рішеннями від 25 серпня 2020 року АТ «АКБ «Аркада» віднесено до категорії неплатоспроможних, запроваджено тимчасову адміністрацію та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку. На підставі рішення правління НБУ від 25 вересня 2020 року № 601-рш ФГВФОрозпочав процедуру ліквідації неплатоспроможного банку АТ «АКБ «Аркада».

Під час здійснення вказаних вище функцій уповноваженою особою Фонду було встановлено, що 10 вересня 2019 року ТОВ «Будеволюція», яке є пов`язаною з АТ «АКБ «Аркада» особою, оскільки ними створено спільний фонд фінансування будівництва, та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 260 000 000,00 грн. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики, 10 вересня 2019 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого АТ «АКБ «Аркада» передало в іпотеку нежитловий будинок - комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м та земельну ділянку, площею 0,5283 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач набув право власності на вказані предмети іпотеки в результаті звернення стягнення на вказане нерухоме майно в позасудовому порядку, шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, після чого 30 липня 2020 року передав нежитловий будинок - комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м та земельну ділянку, площею 0,5283 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в іпотеку третій особі ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що іпотечний договір від 10 вересня 2019 року є нікчемним в силу положень пунктів 1, 2, 5, 7 частини третьої статті 38 Закону України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» як такий, що вчинений за умов: банк безоплатно здійснив відчуження майна, на момент здійснення такого відчуження; банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним; банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених законодавством чи внутрішніми документами банку.

Враховуючи наведене, позивач з метою відновлення становища, яке існувало до укладення іпотечного договору, просив суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (повернути сторони в попереднє становище), а саме:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), індексний номер: 53218710 від 21.07.2020 09:51:49, приватний нотаріус Снігова К.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, іпотечний договір, серія та номер: 1352, виданий 10.09.2019, видавник: Снігова К.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; додаткова угода № 01-03/2020, серія та номер: 338, виданий 12.03.2020, видавник: Снігова К.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, та скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 37403863 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), вчинений приватним нотаріусом Сніговою К.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ 21.07.2020, відповідно до якого право власності на нежитловий будинок - комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , з одночасним поновленням запису про право власності АТ АКБ «Аркада»;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), індексний номер: 53218710 від 21.07.2020 09:51:49, приватний нотаріус Снігова К.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, іпотечний договір, серія та номер: 1352, виданий 10.09.2019, видавник: Снігова К.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; додаткова угода № 01-03/2020, серія та номер: 338, виданий 12.03.2020, видавник: Снігова К.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати запис про проведену держану реєстрацію права власності № 37404381 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), вчинений приватним нотаріусом Сніговою К.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, 21.07.2020, відповідно до якого право власності на земельну ділянку, площею 0,5293 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер :76:021:0017, належить ОСОБА_1 , з одночасним поновленням запису від 16.12.2010 року за АТ АКБ «Аркада»;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53389203 від 30.07.2020 20:00:03, приватний нотаріус Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, договір іпотеки, серія та номер:427, виданий 30.07.2020, видавник: Остапчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати запис № 37559038, вчинений 30.07.2020 19:44:08, приватний нотаріус Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, про державну реєстрацію іпотеки: іпотекодержатель: ОСОБА_2 , іпотекодавець: ОСОБА_1 ; строк виконання основного зобов`язання: 10.08.2020, розмір основного зобов`язання: 205 000 000,00 грн, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: договір позики, серія та номер 09/09-19, виданий 09.09.2019; видавник: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , зі змінами згідно договору № 01-07/2020 про внесення змін та доповнень від 27.07.2020; предмет іпотеки: нежилий будинок - комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, заборона на нерухоме майно індексний номер: 53389410 від 30.07.2020 20:34:53, приватний нотаріус Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, договір іпотеки, серія та номер: 427, виданий 30.07.2020, видавник: Остапчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати запис № 37559233, вчинений 30.07.2020 20:14:32, приватним нотаріусом Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, про заборону на нерухоме майно: обтяжувач: ОСОБА_2 , особа, майно/прав якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; заборона відчуження об`єкта нерухомого майна до виконання, припинення чи розірвання договору іпотеки; предмет обтяження: нежилий будинок-комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53388527 від 30.07.2020 18:51:13, приватний нотаріус Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, договір іпотеки, серія та номер: 427, виданий 30.07.2020, видавник: Остапчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати запис № 37558460, вчинений 30.07.2020 18:30:06, приватним нотаріусом Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, про державну реєстрацію іпотеки: іпотекодержатель: ОСОБА_2 , іпотекодавець: ОСОБА_1 ; строк виконання основного зобов`язання: 10.08.2020, розмір основного зобов`язання: 205 000 000,00 грн, правочин, в якому встановлено основне зобов`язання: договір позики, серія та номер 09/09-19, виданий 09.09.2019; видавник: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , зі змінами згідно договору № 01-07/2020 про внесення змін та доповнень від 27.07.2020; земельна ділянка (кадастровий номер - :76:021:0017), цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель кредитно-фінансових установ, загальною площею 0, 5283 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, заборона на нерухоме майно індексний номер: 53388927 від 30.07.2020 19:24:10, приватний нотаріус Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, договір іпотеки, серія та номер: 427, виданий 30.07.2020, видавник: Остапчук Н.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу та скасувати запис № 37558801, вчинений 30.07.2020 19:12:24, приватним нотаріусом Остапчук Н.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, про заборону на нерухоме майно: обтяжувач: ОСОБА_2 , особа, майно/прав якої обтяжуються: ОСОБА_1 ; заборона відчуження об`єкта нерухомого майна до виконання, припинення чи розірвання договору іпотеки; опис предмета обтяження: цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель кредитно фінансових установ, загальною площею 0, 5283 га;

- припинити визнання права власності ОСОБА_1 на нежилий будинок-комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) з одночасним поновленням визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за АТ АКБ «Аркада»;

- припинити визнання права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку 3, площею 0,5283 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :76:021:0017 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00) з одночасним поновленням визнання права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за АТ АКБ «Аркада».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірне нерухоме майно, а саме: нежитловий будинок - комплекс приміщень загальною площею 14 102,9 кв. м та земельна ділянка площею 0,5283 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , вибуло з власності АТ АКБ «Аркада» не внаслідок його безоплатної передачі, оскільки іпотечним договором від 10 вересня 2019 року такий порядок не передбачався, а внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, що є способом задоволення вимог іпотекодержателя та кредитора за основним зобов`язанням, у зв`язку з цим суд відхилив доводи позивача про наявність ознак нікчемності іпотечного договору, передбачених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Судовим розглядом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між вибуттям з обліку ПАТ АКБ «Аркада» об`єктів нерухомості та можливістю виконання банком грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково, а також відсутній причинно-наслідковий зв`язок між укладенням іпотечного договору від 10 вересня 2019 року та зменшенням регулятивного капіталу банку та/або нормативу достатності основного капіталу на 50 і більше відсотків від мінімального рівня, встановленого нормативно-правовими актами НБУ, відтак безпідставними є аргументи позивача про наявність ознак нікчемності іпотечного договору, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

При цьому із позовної заяви не вбачається, яких положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» не було дотримано банком при укладенні іпотечного договору від 10 вересня 2019 року, а посилання позивача на частину п`яту статті 49 цього Закону відхилені судом, оскільки ОСОБА_1 не є і не був пов`язаною з банком особою на момент укладення іпотечного договору, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати, що, укладаючи зазначений договір, позивач здійснив кредитну операцію з пов`язаною з банком особою. Також позивач необґрунтовано посилається на частину шосту статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки укладення іпотечного договору від 10 вересня 2019 року не можна вважати операцією з надання кредитів. Отже, у даному випадку відсутні ознаки нікчемності іпотечного договору, передбачені пунктом 5 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Окрім того, договір іпотеки є способом забезпечення зобов`язань, передбачений та регламентований Законом України «Про іпотеку», тому укладення іпотечного договору не можна ототожнювати з інструментом, який не передбачений законодавством, а відповідач на момент укладення іпотечного договору не був кредитором банку, що свідчить про відсутність підстав застосування до нього відповідних положень пункту 7 частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI.

Відхиляючи доводи позивача щодо відсутності будь-якого економічного сенсу чи економічної доцільності під час укладення банком із ОСОБА_1 іпотечного договору від 10 вересня 2019 року, суд зауважив, що такі обставини як наявність чи відсутність економічного ефекту від укладених в ході підприємницької діяльності договорів та зростання договірних зобов`язань суб`єкта підприємницької діяльності є комерційним ризиком і суб`єкт підприємницької діяльності повинен самостійно нести відповідальність за власні комерційні ризики. В свою чергу відповідач, який набув у власність предмет іпотеки внаслідок здійснення у встановленому законом порядку звернення стягнення на нього, не може зазнавати негативних наслідків виключно через суб`єктивну оцінку іпотечного договору зі сторони іпотекодавця.

Більше того, позивач не вказав окремих підстав для скасування рішень державного реєстратора, що стосуються реєстрації іпотеки та обтяження за договором іпотеки від 30 липня 2020, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також окремих підстав для припинення визнання права власності з одночасним поновленням визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. З огляду на що, суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про застосування наслідків нікчемності недійсного правочину, відмовив у задоволенні цих вимог також.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі в.о. уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Паламарчука В.В. звернувсяз апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції помилково ототожнив справу № 757/37171/20-ц за позовом ФГВФО та дану № 757/52482/20-ц щодо складу учасників, обставин та правових висновків судів, тому помилково дійшов висновків про відмову у задоволенні позовних вимог банку. Вирішуючи спір, суд не повністю дослідив докази, подані позивачем та не звернув уваги, що в матеріалах справи наявний акт № 1 від 10 вересня 2020 року та повідомлення про нікчемність від 11 вересня 2020 року, що підтверджують проведення перевірки правочинів уповноваженою особою Фонду. Крім того, рішення правління НБУ № 541-рш/БТ «Про віднесення АТ АКБ «Аркада» до категорії неплатоспроможних» є чинним та підтверджує факт зменшення розміру регулятивного капіталу банку на 897,5 млн. грн, внаслідок чого він став неплатоспроможним. Саме вчинення іпотечного договору від 10 вересня 2019 року, за яким банк позбувся власного майна стало підставою для віднесення його до категорії неплатоспроможних. Всупереч ЦПК України районний суд не застосував висновки Верховного Суду, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/17448/16, від 11 квітня 2018 року у справі № 910/12294/16, від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15, від 4 липня 2018 року у справі № 819/353/16, а також неправильно застосував відповідні норми ЦК України, Законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», «Про іпотеку», «Про банки і банківську діяльність», «Про Національний банк України», які регулюються спірні правовідносини. Також, відповідно вимог статей 42, 83, 95, 114, 115 ЦПК України суд не мав підстав брати до уваги подані відповідачем документи, зокрема, висновок від 22 травня 2021 року № 2205-21 за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи та висновок Торгово-промислової палати України від 14 липня 2021 року вих. № 1882/1.2. При розгляді справи суд не врахував, що іпотечний договір від 10 вересня 2019 року № 1352 (з наступними змінами та доповненнями) містить ознаки нікчемності, передбачені пунктами 5, 7 частини третьої статті 38 Закону України № 4452-VI, оскільки банк прийняв на себе зобов`язання щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій, а в момент укладення договору іпотекодержатель ОСОБА_1 одночасно набув і статус кредитора банку, тоді як АТ АКБ «Аркада» було управителем ФФБ виду А «Патріотика» програмою ТОВ «Будеволюція» (забудовник). Позивач вважає правомірним та належним (відповідним) такий спосіб захисту своїх прав власності на нерухоме майно як відновлення становища, яке існувало до порушення (застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів) шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 53218710 від 21 липня 2020 року, 53389203 від 30 липня 2020 року та 53388527 від 30 липня 2020 року на підставі нікчемних договорів. Суд першої інстанції не надав оцінку тому факту, що звернення з цим позовом це єдиний спосіб захисту порушеного права власності банку. Позивач переконаний, що суд першої інстанції не досліджував та не з`ясував обставини, які були викладені у позовній заяві, з цієї причини порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права у формі ухвалення необгрунтованого рішення про відмову у задоволені позову про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Коваленко Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, проте вказаний відзив не приймається до апеляційного розгляду, оскільки не відповідає вимогам статті 360 ЦПК України, а саме до нього не додано доказів надсилання (надання) копії відзиву всім учасникам справи.

У письмових поясненнях на апеляційну скаргу АТ АКБ «Аркада» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 2 лютого 2022 року НБУ підтримав доводи позивача та просив апеляційну скаргу задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що між АТ «АКБ «Аркада», яке взяло на себе зобов`язання фінансування будівництва, та забудовником ТОВ «Будеволюція» укладено генеральний договір № 2 від 19 травня 2014 року, з урахуванням низки додаткових угод, регламенту та порядку, щодо спорудження об`єктів житлового та соціально-побутового призначення територіально розміщених між АДРЕСА_2 та згідно з протоколом засідання правління АТ АКБ «Аркада» від 29 травня 2017 року сторонами затверджено правила фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» із змінами (т. 1, а.с. 155-191).

Як вбачається з рішення комісії з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки банків із такими особами НБУ від 10 липня 2017 року № 38, залишеним без змін рішенням комітету з питань нагляду та регулювання діяльності банків, наглядів (оверсайду) платіжних систем НБУ від 18 серпня 2017 року, визначено пов`язаним з АТ АКБ «Аркада», в тому числі й ТОВ «Будеволюція» (т. 1, а.с. 45-49).

10 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Будеволюція» укладено договір позики на суму 260 000 000,00 грн (еквівалент 10 388 959,86 доларів США), з урахуванням додаткової угоди від 25 лютого 2020 року, строком повернення її частинами щомісяця в сумі по 415 558,00 доларів США, не пізніше 14 березня 2022 року на умовах сплати 18,63 % річних (т. 1, а.с. 15-22, 78-85).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики 10 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ АКБ «Аркада» укладено договір іпотеки, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 12 березня 2020 року, предметом якого є нежитловий будинок - комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,5283 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вчинення якого попередньо погоджено рішенням наглядової ради банку від 6 вересня 2019 року (т. 1, а.с. 23-31, 86-94).

У зв`язку з невиконанням ТОВ «Будеволюція» своїх зобов`язань та не здійснення щомісячних платежів із повернення позики у березні та квітні 2020 року, ОСОБА_1 9 квітня 2020 року направив вимогу про усунення порушень на адресу боржника та аналогічну вимогу про усунення порушень на адресу АТ АКБ «Аркада».

21 липня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Сніговою К.В. було здійснено державну реєстрацію права власності на вказане вище нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі іпотечного договору від 10 вересня 2019 року № 1352.

30 липня 2020 року приватним нотаріусом КМНО Остапчук Н.В. проведено державну реєстрацію іпотеки на підставі договору від 30 липня 2020 року № 427 , укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та ОСОБА_2 (іпотекодержатель) з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 9 вересня 2019 року на суму 205 000 000,00 грн із строком виконання основного зобов`язання - 10 серпня 2020 року, предметами іпотеки є нежитловий будинок - комплекс приміщень, загальною площею 14 102,9 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,5283 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 41-44).

10 серпня 2020 року призначено уповноважених працівників Фонду, до повноважень якого належить проведення аналізу дотримання АТ АКБ «Аркада» вимог щодо формування та ведення банком бази даних про вкладників та моніторингу його активних операцій.

Рішенням ФГВФО від 25 вересня 2020 року припинено тимчасову адміністрацію в АТ АКБ «Аркада» з 24 вересня 2020 року, відкликано повноваження тимчасового адміністратора, розпочато процедуру ліквідації банку, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ АКБ «Аркада».

Встановлено, що у серпні 2020 року ФГВФО звертався до Печерського районного суду м. Києва з позовом до АТ «АКБ «Аркада», ТОВ «Будеволюція», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус КМНО Остапчук Н.В., приватний нотаріус КМНО Снігова К.В., НБУ з вимогами про визнання недійсними договорів, скасування реєстраційних дій та записів.

Серед позовних вимог Фонду у справі № 757/37171/20-ц були вимоги про визнання недійсним іпотечного договору від 10 вересня 2019 року, а також про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, які були вчинені за наслідками звернення стягнення на предмет іпотеки та укладення договору іпотеки від 30 липня 2020 року.

Як слідує із судових рішень у справі № 757/37171/20-ц, в обґрунтування позовних вимог позивач в тому числі посилався на присутність ознак нікчемності оспорюваних правочинів, визначених статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 5 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року, у задоволенні позовних ФГВФОвідмовлено.

Оскільки склад учасників у справі № 757/37171/20-ц є тотожним справі № 757/52482/20-ц і судами досліджувались ті ж самі обставини, які підлягали дослідженню у даній справі, суд першої інстанції на підставі частини четвертої статті 82 ЦПК України враховував обставини, встановлені рішенням суду у справі № 757/37171/20-ц (т. 3, а.с. 161-179).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд повинен був першочергово надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У пункті 145 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейським судом з прав людини зазначено, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі заходи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім цього, судом вказано на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» у законі та на практиці, зокрема, у тому сенсі, що його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті (частина друга статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України. 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

За частиною десятою статті цього 38 Закону усі або частина повноважень Фонду, визначених цією статтею, можуть бути делеговані Фондом уповноваженій особі Фонду.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 6 грудня 2007 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21) зазначено, що оскільки процедури виведення банку з ринку є тривалими у часі, то для захисту інтересів клієнтів банків, що є проблемними і виводяться з ринку, та задля збереження активів банку, які в подальшому повинні бути спрямовані на погашення заборгованості банку перед кредиторами, законодавством передбачена процедура визнання договорів, укладених банком, нікчемними з підстав, визначених статтею 38 Закону № 4452-VI. Велика Палата Верховного Суду повторює, що законодавство щодо банківської діяльності охоплює закони загального і спеціального характеру, підзаконні нормативні акти та акти індивідуального характеру, зокрема постанови НБУ. Так, процедури виведення банку з ринку банківських послуг як неплатоспроможного банку регулюються як Законом № 4452-VI, Законом № 679-XIV, Законом № 2121-III, так і постановами НБУ із цих питань, зокрема Положенням № 346. Разом з тим і зазначення у договорі зобов`язання про оплату передачі права вимоги та наявність платіжного доручення на переказ зазначених коштів без підтвердження їх фактичного надходження та зарахування на відповідні рахунки не є достатніми доказами для підтвердження оплатності такого договору. Такі протиправні дії разом з іншими обставинами свідчать про наявність передбачених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI підстав нікчемності правочинів, за якими банк безоплатно здійснив відчуження майна, узяв на себе зобов`язання без установлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (пункт 1); або банк до дня визнання неплатоспроможним узяв на себе зобов`язання, внаслідок яких став неплатоспроможним; або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим (наприклад, у зв`язку з неотриманням реальних грошових коштів) (пункт 2); або банк уклав угоду щодо відчуження майна на умовах, що не є поточними ринковими умовами (пункт 3); або банк уклав правочини, умови яких передбачають платіж чи передачу майна банку з метою надання іншим кредиторам переваг, кошти для оплати яких надійшли з рахунків, відкритих у цьому самому банку, у тому числі за правочинами про відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (пункт 7). Оцінка дій учасників цих правочинів з метою встановлення підстав для визнання правочинів нікчемними повинна здійснюватися відповідно до усіх наданих доказів та встановлених фактичних обставин справи, а тому суди повинні робити висновки щодо наявності таких підстав, як у відповідності до загальних принципів цивільного права та принципів ділового обороту, так і усіх положень законодавства, у тому числі локального і індивідуального характеру в кожному конкретному випадку. Нікчемний правочин не породжує правових наслідків, притаманних правочинам даного виду, і сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину. Нікчемний правочин породжує лише наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до статті 216 ЦК України такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначила, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин недійсний у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними, оскільки відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону 4452-VI. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків і є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19).

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952- IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державній реєстрації прав, зокрема, підлягає право власності (стаття 4 Закону № 1952-IV).

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності на нерухоме майно, а засвідчення державою вже набутого права власності, яке виникло на підставі правочину, при цьому факт реєстрації права власності на нерухоме майно є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення речового права, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19).

У пункті 46.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19) визначено, що «відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) зроблено висновок, що «сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи».

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.» (пункт 72 постанови).

Згідно із пунктами 146, 152, 153, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення) з цієї особи нерухомого майна. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі

№ 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня

2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74),

23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 148) та інших.

Належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно.

Отже, вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункти 146-147.

Виходячи з наведеного належним способом захисту права власності позивача є саме витребування спірного нерухомого майна від його власника ОСОБА_1 та/або іпотекодержателя ОСОБА_2 , однак така вимога в цій справі уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо І.В. заявлена не була.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Ураховуючи вищевикладене, заявлені в цій справі уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо І.В. позовні вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів шляхом скасування державної реєстрації права власності та іпотеки на спірні об`єкти нерухомості, а також припинення визнання права власності з одночасним поновленням визнання права власності на об`єкти нерухомого майна не відповідають належному і ефективному способу захисту, а тому не підлягають застосуванню у даній справі.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий правовий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо І.В. про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів (повернення сторін в попередній стан), але з інших підстав. У зв`язку з цим оскаржуване судове рішення підлягає зміні в мотивувальній частині.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених вище обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову з мотивів, наведених в цьому рішенні, не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак не може бути залишене в силі та відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат позивача у цій справі немає, оскільки як і в суді першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено, а змінюються лише мотиви відмови щодо застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Аркада» в особі виконуючого обов`язків уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Паламарчука Віталія Віталійовича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2022 року змінити в мотивувальні частині, виклавши її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко