ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1436/21

Головуючий у першій інстанції Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/492/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2021 року (місце ухвалення м. Бахмач) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування посилалась на те, що у 2003 році між сторонами було укладено шлюб, який у 2018 році розірвано. У період шлюбу за сумісні кошти сторони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами набувачем якого значиться відповідач.

З посиланням на ст. 60, 70, 71 СК України позивачка у позові просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бахмацького районного суду від 20.12.2012 позов задоволено повністю, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, із врахуванням незареєстрованих добудов, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між сторонами, оскільки воно було придбано в період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та в його інтересах, а позивач має право на половину такого майна.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Ковалюх В.М. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, із врахуванням незареєстрованих добудов.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка не просила визнавати за нею право власності на незареєстровані добудови.

Заявник у скарзі посилається, що відповідачем набуто у власність земельну ділянку, збільшено житлову та загальну площу житлового будинку та створено прибудови площею 29,1 кв.м. і гараж-літню кухню площею 47,7 кв.м. після припинення сімейних відносин з позивачкою, тому за позивачкою можливо визнати право власності лише на 1/3 частину спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. В обґрунтування посилається на законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційно-технічної справи № 3199311, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.06.2003 (а.с. 8), який розірвано згідно із рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 15.02.2018 року (а.с. 9-10).

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 28.07.2018 позивачка змінила прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » (а.с. 11).

Згідно копії довідки КП Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації від 30.06.2021 № 585 право власності на спірний житловий будинок станом на 31.12.2012 зареєстровано за відповідачем згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 23.11.2004. Дана довідка містить примітку про те, що прибудова а2, тамбур а3, гараж літня кухня а4, дозвільних документів на будівництво не надано (а.с. 12).

Матеріали справи містять технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовлений на замовлення ОСОБА_1 станом на 29.06.2021 (а.с. 13-17), та довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 01.07.2021 оціночна вартість спірного будинковолодіння становить 158963 грн (а.с. 17-20).

З копії витягу декларації про готовність об`єкта від 09.09.2019 підтверджується готовність прибудови а1-1, тамбура а2-1, гараж-літня кухня а3-1 (а.с. 45-46).

З дослідженої у судовому засіданні інвентаризаційно-технічної справи № 3199311 будинку по АДРЕСА_1 вбачається, що прибудова «а1-1», тамбур а2-1», гараж-літня кухня «а3-1» виконані без дозволу на виконання будівництва, у зв`язку з чим КП «Прилуцьке МБТІ» 17.12.2018 звернулось з листом до Відділу містобудування та архітектури м. Бахмач, та зазначили, що з метою прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, збудованих у період з 05.08.1992 до 09.04.2015 просили надати інформацію щодо відповідності їх місця розташування вимогам державних будівельних норм (а.с. 47 інвентаризаційно-технічної справи).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірне майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає поділу між сторонами, оскільки воно було придбано в період шлюбу, за рахунок спільних коштів подружжя та в його інтересах, а позивач має право на половину такого майна. Крім того, зазначив, що відповідачем не обґрунтовано віднесено добудови до особистої власності та не надано доказів про його створення після розірвання шлюбу.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Згідно зі статтею 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно з частинами першою, другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з пунктом 3 частиною першою статті 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частини другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З урахуванням вимог чинного законодавства та встановлених обставин справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірне майно є спільним сумісним майном подружжя, отже підлягає поділу.

Доводи апеляційної скарги про те, що шлюб між сторонами 18.03.2018 розірвано та після розірвання шлюбу 28.03.2019 відповідачу надана у власність земельна ділянка площею 0,0641 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка зареєстрована за ним в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.04.2019, декларація про готовність об`єкта датована 09.09.2019 та станом на 29.06.2021 загальна площа житлового будинку збільшилась та наявні прибудови а 2, тамбура а 3, гаража-літньої кухні а 4, не дають підстав для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки як вбачається згідно даних договору купівлі-продажу жилого будинку від 23.11.2004 спірний будинок розміщений на земельній ділянці Бахмацької міської Ради, Чернігівської області, сам факт оформлення нерухомого майна після розірвання шлюбу не свідчить, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача, як вбачається земельна ділянка відповідачу надана через десять днів після розірвання шлюбу, придбання відповідачем спірного майна за його особисті кошти жодним чином належними доказами не підтверджено.

Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання заявника у скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачка не просила визнавати за нею право власності на незареєстровані добудови, враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Під час розгляду справи відповідачем не надано доказів на підтвердження ступеня готовності незавершеного будівництвом спірного незареєстрованого нерухомого майна, станом на час розірвання шлюбу та не надано доказів того, що після розірвання шлюбу спорудження будинку ним продовжувалося, на що були витрачені значні його кошти.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 331 ЦК України в редакції, чинній на час розірвання шлюбу між сторонами, у разі необхідності власник матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна), може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва.

За змістом зазначених норм виникнення права власності на об`єкт незавершеного будівництва і відповідно поділ такого об`єкта можливі лише після його реєстрації спеціально уповноваженим на це органом за умови подання особою необхідного пакета документів, чого у даному випадку забудовником не було зроблено. Визнання права власності на новостворене майно за рішенням суду законом не передбачено.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07.11.2018 року у справі № 61-15135ск18.

Суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи та висновків Верховного Суду, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, та визнання за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, із врахуванням незареєстрованих добудов в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи, що позивачка не просила визнавати за нею право власності на незареєстровані добудови, тому суд вийшов за межі позовних вимог, враховуючи наступне.

Тлумачення пунктів 4 і 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

На суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту, отже і виходу за межі позовних вимог. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, крім того при вирішенні спору про поділ майна з`ясуванню підлягає також обсяг спільно нажитого майна, а також час і джерела його придбання.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст рішення складено 22.06.2022.

Головуючий Судді :