ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7957/22 Справа № 932/5433/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією в складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Гапонова А.В., Новікової Г.В.

за участі секретаря судового засідання Гаржа О.О.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення, в якій подано апеляційну скаргу Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року (повне судове рішення складено 20 вересня 2022року, суддя Цитульський В.І.),

В С Т А Н О В И В:

13 липня 2022 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» - Банк звернувся в суд з позовом в якому виклав вимогу про виселення ОСОБА_1 та інших осіб зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_1 , на яку за рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2014 року, як на предмет іпотеки, звернуте стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 78599,44доларів США.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року в позові Банку відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що при відсутності у боржника іншого жилого приміщення за умови що майно придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою, виселення з такого майна може мати місце тільки з одночасним вирішенням питання про надання особі іншого майна.

В апеляційній скарзі представник Банку просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вказуючи що суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що висновки суду про те, що предмет іпотеки не було придбано за рахунок отриманого кредиту не відповідає фактичним обставина у справі.

Також незаконність та необґрунтованість рішення суду, на думку заявника, полягала в тому, що не підтверджений висновок про відсутність в боржника іншого житлового майна, яке не являється предметом іпотеки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Малютін Василь Григорович заперечив вимоги Банку. Обґрунтовував відзив тим, що в рішенні суду не дотримано положень чинного законодавства про виселення відповідачки, яка очікує народження другої дитини, та її неповнолітньої дитини із єдиного їх житлового приміщення, переданого в іпотеку, за валютним кредитом під час воєнного стану.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржене, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення представника відповідача, за відсутності позивача і відповідача, явка яких є необов`язковою, повідомлених про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

29 вересня 2006року Банк та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № DNHDGK01430347 за умовами якого Банк зобов`язався надати кредитні кошти в розмірі 63750,00доларів США на строк з 29 вересня 2006року по 28 вересня 2021року для придбання житлової нерухомості /а.с.7-8/.

В договорі іпотеки від 29 вересня 2006року, укладеному між Банком та ОСОБА_1 , остання в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № DNHDGK01430347 надала нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1 , належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 вересня 2006року /а.с.9-10/.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області, задоволено позов в частині вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNHDGK01430347 від 29 вересня 2006року в розмірі 78599,44долари США /а.с.12/.

18 червня 2021року Банк звертався до ОСОБА_1 з письмовою вимогою про добровільне звільнення предмету іпотеки, квартири АДРЕСА_1 /а.с.17/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших зареєстрованих за даним адресом осіб, суд першої інстанції керувався статтею 109 Житлового кодексу України - ЖК України, яка встановлює правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та суд неправильно застосував норми матеріального права.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про потеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК України та частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України).

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права суд першої інстанції виходив з того, що предмет іпотеки не було придбано відповідачем за рахунок кредиту.

Однак, у даній справі позивач стверджував, чого фактично не заперечувала відповідач та її представник, що за отримані в кредит кошти Банку була придбана квартира АДРЕСА_1 та саме ця квартира була передана в забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHDGK01430347.

Отже визначальним у даній справі було з`ясування обставин з приводу того, за які кошти було придбано предмет іпотеки і вирішення з огляду на це питання чи поширюються на дані правовідносини положення статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частина друга статті 109 ЖК України про неможливість виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в один день отримала кредит для придбання житлової нерухомості та купила за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , яку передала в іпотеку.

Враховуючи ненадання відповідачем жодних доказів в спростування тих обставин, що предмет іпотеки було придбано не за кредитні кошти, ключові аргументи, висунуті Банком залишились без уваги суду, який не дослідив наведених обставин і не дав їм правової оцінки, що не могло бути сумісним із принципом верховенства права та вважатися позбавленим свавілля.

В результаті чого не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності вказують на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги підтверджують наявність винятку, за якого допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Встановивши, що в іпотеку передано квартиру придбану за кредитні кошти, оскільки ніщо не вказує на те, що предмет іпотеки, нерухоме майно придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позовних вимог про виселення без надання іншого постійного житла, доводи апеляційної скарги в цій частині спростовують висновки суду та є обґрунтованими.

Водночас стаття 40 та пункт 52 розділу VI Закону України «Про іпотеку» проголошують що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зокрема зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти) цього Закону.

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні введений воєнний стан, дію якого відповідно до положень Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" продовжено до 19 лютого 2023 року.

Апеляційний суд виходить з того, що виселення не може бути дозволено без детальної оцінки положень чинного законодавства України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти).

Та суд зобов`язаний оцінити достовірність тверджень відповідача про відсутність у неї іншого житла і ризик порушення її права через задоволення позову.

Не вбачається дотримання справедливого балансу в разі виселення відповідача та її непонолітньої дитини під час військового стану з нерухомого майна, житла, котре перебуває в іпотеці Банку за споживчим кредитом.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду та саме неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позові з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року скасувати.

Відмовити в позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про виселення з квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 грудня 2022 року.

Судді: