Справа № 375/759/22
Провадження № 2/375/431/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

18 листопада 2022 року смт Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області в складі :

головуючої судді Чорненької О.І.,

при секретарі судового засідання Киричок В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, у залі суду в смт Рокитне, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щордо предмета спору: Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Рокитнянського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Рокитнянська селищна рада Київської області, про усунення перешкод у користування житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція сторін у справі

Позивач свої вимоги обгрунтовує тим, що вона є власником будинку за вказаною адресою, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 18.11.2016, зареєстрованого у реєстрі за № 3850 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 73334279 від 18.11.2016.

Відповідно до витягу №18 про зареєстрованих осіб у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 26.08.2022, виданої Рокитнянською селищною радою Київської області вбачається, що в житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідачі зареєстровані у зазначеному житловому будинку, але фактично не проживають у ньому більше 6 років.

Факт непроживання відповідачів у зазначеному будинку підтверджується, зокрема актом обстеження матеріально-побутових умов від 31.08.2022, складеного у складі депутата Рокитнянської селищної ради та сусідів.

Оскільки відповідачі у належному їй будинку не проживають, будь-яких витрат (комунальні платежі та інше) щодо утримання будинку не несуть, добровільно знятися з реєстрації відмовляються, таким чином створюючи певні незручності у праві володіння, користування та розпорядження майном. Це і стало причиної її звернення до суду із відповідним позовом.

Відповідачі правом на надання відзиву не скористалися та ішним способом свою позицію щодо заявленого позову не висловили.

Процесуальні дії та рішення у справі

Позовна заява надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області 02.09.2022.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями зазначена справа передана у провадження судді Чорненької О.І.

На виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України, надіслано запит органу реєстрації Рокитнянської селищної ради Білоцерківського району Київської області про зареєстроване місце проживананням відповідачів.

У відповідь надана інформація, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з 2016 року за вказаною адресою не проживає.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично з 2016 року за вказаною адресою не проживає.

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 08.09.2022 позовну заяву прийнято до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання призначене на 07 листопада 2022 року сторони не прибули та про причини своєї неявки суд не повідомили.

У зв`язку з неприбуттям учасників справи судовий розгляд було відкладено на 09 годину 18 листопада 2022 року.

Позивачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибула. Натомість, через канцелярію суду подала заяву про розгляд заявленого нею позову у її відсутність. Позов підтримує та просить задоволити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом надсилання поштовим відправленням судової повістки. Зазначене поштове відправлення отримано ОСОБА_2 особисто 14.09.2022, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідачка ОСОБА_3 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом надсилання поштовим відправленням судової повістки. Зазначене поштове відправлення отримано ОСОБА_3 особисто 14.09.2022, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Крім того, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було викликано у судове засідання, призначене на 09 годину 18 листопада 2022 року шляхом розміщення на офіційному сайті суду оголошення про виклик. Зазначене оголошення було розміщено 08 листопана 2022 року.

З огляду на викладене суд доходить до висновку, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибули та суд про причини своєї неявки не повідомили.

Крім того, відповідачі своїм правом на надання відзиву на позов не скористались та відзиву на заявлений до них позов не надали.

Третя особа - Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області свого представника до суду не направила. Однак, через канцелярію суду, надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника селищної ради за наявними у справі матеріалами.

За таких обставин суд розглядає справу у відсутності сторін за наявними письмовими матеріалами.

На підставі частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до вимог статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

відповідач не подав відзив;

позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи позицію позивачки, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши письмові докази надані позивачем, суд вважає за необхідне позов задовольнити, виходячи з наступних підстав.

Позивачка - ОСОБА_4 18 листопада 2016 року придбала у ОСОБА_2 житловий будинок 1948 року забудови, який має 73,4 кв.м загальної площі та 36 кв.м житлової площі, з господарськими та побутовими приміщеннями, розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1445 га з кадастровим номером :02:011:0016, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 18 листопада 2016 року, який зареєстровано у реєстрі за номером 3850.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №17503834 від18.11.2016, є одноособовим власником вказаного будинку є ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 20 грудня 2016 року уклала шлюб з ОСОБА_6 . Після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». Це підтверджується свідоцтвом про шлю серії НОМЕР_1 , виданим Рокитнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 20 грудня 2016 року.

З витягу №18 про зареєстрованих осіб у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 26.08.2022, виданого Рокитнянською селищною радою Київської області вбачається, що вказаному житловому будинку з 03.09.2013 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 31.86.2022 в будинку АДРЕСА_1 прописані ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , які фактично не проживають за вказаною адресою з 18 листопада 2016 року.

Відтак, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з власної ініціативи 6 (шість) років не проживають за місцем своєї реєстрації, до місця реєстрації не приїздять, всі свої речі з будинку забрали та будинком більше не користуються, перешкод у користуванні будинком відповідачам ніхто не чинив.

Норми права, оцінка аргументів сторін та висновки суду

Статтею 8 Конституції України закріплено визнання і дію в Україні принципу верховенства права.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), і припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).

Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України.

Так, пунктом 3 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право.

Частиною 2 статті 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частиною 3 статті 1 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.

Реєстрацією місця проживання (перебування) особи (пункт 12 частини 1 статті 2 вказаного закону) це внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Водночас відповідно до пункту 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Крім того, пунктом 6 частини 1 статті 24 зазначеного закону передбачено, що орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" передбачено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом.

Таким чином, як випливає із указаних норм, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням з подальшим її зняттям з реєстрації місця проживання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них.

Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи даний спір, суд враховує висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).

Разом із тим суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.

Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена вцілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Законність реєстрації відповідачів у будинку позивачем не оспорюється.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити.

Позивачем доведено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у будинку АДРЕСА_1 , з 18 листопада 2016 року, тобто з часу продажу ним зазначеного будинку, не сплачує комунальні платежі та не здійснює його обслуговування. Також реєстрація відповідачів у будинку, що належить позивачці на праві приватної власності створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном та невиправдано збільшує вартість оплати комунальних послуг.

Відтак, з огляду на усі встановлені обставини та враховуючи факт проживання відповідачів у іншому місці, суд приходить до висновку про те, що визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку АДРЕСА_1 , є пропорційним у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції та не є порушенням їх конституційного права на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та про їх задоволення шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією № 3 від 01.09.2022.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в частині сплати судового збору у сумі 992,40 грн.

На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 76-89, 141, 200, 206, 258, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користуватися житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , сплачений нею при поданні позовної заяви судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, що підтверджується квитанцією№ 3 від 01.09.2022, оригінал якої міститься у матеріалах справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільного процесуального кодексу України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення виготовлено 18 листопада 2022 року.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , тел. моб. НОМЕР_3 , ел. адреса: ІНФОРМАЦІЯ_6 ;

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП: невідомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області, , юридична адреса: 09601, Київська область, Білоцерківський район, смт рокитне, вул. Незалежності, 2, адреса для листування: 09601, Київська область, Білоцерківський район, смт рокитне, вул. Першотравнева, 5, ел адреса: .

Головуюча суддя Олена ЧОРНЕНЬКА