П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2022 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 753/10383/19

Номер провадження 22-ц/824/10313/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання - Орел П.Ю.

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Сирбул О.Ф., у справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання за ним права користування кімнатою АДРЕСА_1 , з 1995 року; визнання ордеру № 147 від 17 березня 2017 року виданого ОСОБА_2 , на право зайняття з сім`єю жилої площі, а саме, кімнати АДРЕСА_1 , недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 1992-1995 роках позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера роти патрульно-постової служби Харківського районного управління УВС міста Києва. У вересні 1995 року за затримку небезпечного злочинця, керівництвом Харківського районного управління УВС м. Києва позивача заохочено - наданням права проживати у кімнаті АДРЕСА_1 . З 1995 року позивач безперервно проживав у вищевказаній кімнаті, добросовісно оплачував усі комунальні платежі та робив ремонт. Гуртожиток перебував на балансі Харківського районного управління УВС міста Києва.

У листопаді 1995 році позивач був переведений по службі до управління карного розшуку ГУМВС України в місті Києві.

У жовтні 1997 році згідно рапорту начальника управління карного розшуку та відповідно до рішення житлової комісії ГУ МВС України в м. Києві, позивач поставлений на квартирний облік ГУ МВС в Оболонському районі м. Києва, за місцем знаходження відомчого гуртожитку ГУ МВС, в м. Києві по вулиці Північна, 2-Д, без надання кімнати для проживання з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року.

У 2004 році Дарницьке РУ ГУ МВС України в місті Києві вимагало від позивача 100% оплати за проживання у гуртожитку по АДРЕСА_2 , мотивуючи тим, що він не співробітник їхнього управління.

Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві зверталося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до позивача про виселення позивача та сім`ї та зняття з реєстраційного обліку з зазначеного гуртожитку у зв`язку з начебто існуючою заборгованістю. Згодом, після надання довідки про проходження ним служби в ГУ МВС, районне управління від зазначеного позову відмовилось та зменшило розмір квартплати, як працівнику міліції.

Для захисту власних житлових прав, позивач звертався до керівництва ГУ МВС з відповідним рапортом про виділення іншого службового житла. Однак, прохання не задовольнили, позивач разом із сім`єю продовжував проживати у вищевказаній кімнаті гуртожитку.

Згідно з наказом від 23.09.2011 № 585 о/с позивач за власним бажанням був звільнений у відставку з органів МВС України відповідно до п. "а" (за віком) ст. 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30.09.2011, без надання постійного житла.

Позивач 18 липня 2017 року звертався з даного приводу до заступника начальника ГУ НП у м. Києві Голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в м. Києві Нечитайло В.А. із заявою про необхідність проведення службового розслідування з приводу порушення права на житло та спроби незаконного виселення з кімнати АДРЕСА_1 , та надання завірених копій документів. У відповіді за результатами розгляду вказаної заяви позивачу повідомлено про те, що дане питання належить до цивільно-правових відносин та вирішується у судовому порядку.

На сьогоднішній день, позивач проживає на правових підставах більше 24 років, як належний користувач жилим приміщенням у зазначеному гуртожитку, згідно договору оренди у формі рапорту, укладеного згідно зі ст. 811 ЦК України із колишнім балансоутримувачем - структурним підрозділом МВС України. Оригінал рапорту про поселення позивача у гуртожиток, залишався у звітній документації завідувача гуртожитком. Однак, при передачі документації в 2016 році новому коменданту гуртожитку - ОСОБА_3 рапорт зник, про що повідомлено позивача у відповідь на адвокатський запит листом від 26 квітня 2019 року. Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією листом від 11 травня 2019 року позивачу надано копію корінця до ордеру №147 від 17 березня 2017 року на жилу площу в гуртожитку по АДРЕСА_3 , виданий ОСОБА_2 .

З вересня 2016 року позивач неодноразово намагався звернутися через ліквідаційну комісію ГУ МВС України в м. Києві та через ліквідаційну комісію Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з проханням належно оформити своє законне право - зареєструватися в кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку в якій позивач прожив більше 20 років, на що йому ліквідаційною комісією було відмовлено.

Натомість, ліквідаційна комісія Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві склала протокол житлово-побутової комісії ліквідаційної комісії про виділення кімнати № 114, в якій позивач проживає з сім`єю, іншій особі - ОСОБА_2 , який станом на вересень 2016 року вже не був працівником Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві. Члени житлової комісії ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС в м. Києві, сприяючи ОСОБА_2 , внесли до офіційних документів неправдиві відомості і склали акт комісії в складі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про фактичне проживання ОСОБА_2 у кімнаті № 114 даного гуртожитку станом від 25 жовтня 2016 року.

17 березня 2017 року ОСОБА_2 видано ордер №147 на жилу площу в гуртожитку, а саме, кімнату АДРЕСА_1 .

Позивач звертався до в.о. голови Дарницького районної в місті Києві державної адміністрації з проханням скасувати розпорядження №166 від 13 березня 2017 року та визнати ордер №147 на кімнату АДРЕСА_1 , недійсним, проте, отримав відмову.

Позивач вважає, що при видачі ордеру №147 від 17 березня 2017 року не було дотримано встановленого житловим законодавством порядку надання житла в гуртожитку, ордер, який видавався громадянину ОСОБА_5 та членам його сім`ї, слід визнати недійсним.

З 1995 року відповідачами питання щодо незаконності зайняття позивачем та його сім`єю кімнати №114 не ставилося, а відтак відповідні процедури вселення і користування кімнатою позивачем було дотримано.

Позивач не має іншого житла на праві власності або користування. Отже, кімната в гуртожитку є його єдиним житлом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року (т. ІІ а.с. 164-178) у задоволені позову ОСОБА_1 до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 22 серпня 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, просив рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у 1995 році скаржника з сім`єю було вселено до кімнати АДРЕСА_1 у якій він з сім`єю безперервно проживає до цього часу, будь-яке інше житло у останнього відсутнє. Факт постійного проживання скаржника у зазначені кімнаті підтверджується показами свідків та квитанціями про сплату квартплати. Відповідачами питання щодо незаконності зайняття скаржником та його сім`єю вищевказаної кімнати, не ставилося. Для захисту власних житлових прав, скаржник звертався до керівництва ГУ МВС з відповідним рапортом про виділення йому іншого службового житла, у задоволенні якого, скаржнику було відмовлено, що також підтверджує факт проживання скаржника у вищевказаній кімнаті. З вересня 2016 року позивач неодноразово намагався звернутися через ліквідаційну комісію ГУ МВС України в м. Києві та через ліквідаційну комісію Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з проханням належно оформити своє законне право - зареєструватися в кімнаті АДРЕСА_1 та приватизувати кімнату гуртожитку в якій позивач проживає більше 24 років, на що йому ліквідаційною комісією було відмовлено. Натомість, ліквідаційною комісією Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві, складено протокол житлово-побутової комісії ліквідаційної комісії про виділення кімнати № 114, в якій позивач проживає з сім`єю, іншій особі - ОСОБА_2 . Члени житлової комісії ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС в м. Києві сприяючи ОСОБА_2 внесли до офіційних документів неправдиві відомості і склали акт комісії в складі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про фактичне проживання ОСОБА_2 у кімнаті № 114 даного гуртожитку станом від 25 жовтня 2016 року.

17 березня 2017 року ОСОБА_2 видано ордер №147 на жилу площу в гуртожитку, а саме, кімнату АДРЕСА_1 . З вказаного вбачається, що під час видачі зазначеного ордеру, було порушено встановлений порядок виділу житла.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_2 з 2017 року на праві власності належить земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , та з квітня 2019 року речові права на квартиру АДРЕСА_5 . Натомість скаржник, жодного житла на праві власності немає, а кімната № 114 є його єдиним житлом у якій він проживає з сім`єю. Крім того, на думку скаржника, та обставина, що спірна кімната не була вільною на час видачі ордеру, є однією з підстав для визнання його недійсним.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

01 листопада 2022 року від ОСОБА_2 на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з відповідними підтвердженнями про направлення його усім учасникам справи.

З вказаного відзиву вбачається, що ОСОБА_2 не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

ОСОБА_2 зазначає, що з 1988 року перебуває на службі в головному управлінні Національної поліції у м. Києві. Починаючи з 2016 року він з дружиною та сином зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_6 . З 17 березня 2006 року ОСОБА_2 перебуває на квартирному обліку в загальній черзі, а з 24 лютого 2017 року по категорії «учасник бойових дій, залучені до АТО». 03 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про видачу ордеру на вищевказану кімнату. 13 березня 2017 року Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація видала розпорядження № 166 «Про розгляд житлових питань окремих громадян» у пункті 2 якого зазначено про видачу ордеру на жилу площу в гуртожитку: на кімнату АДРЕСА_7 ОСОБА_2 на родину з 3 осіб. Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що ордер йому було видано правомірно та законно, а тому, підстави для визнання його недійсним, відсутні. 23 грудня 2016 року ОСОБА_2 , з метою подальшого використання житлового помешкання, було встановлено вхідні металеві двері. 26 грудня 2016 року ОСОБА_2 було виявлено, що до помешкання незаконно проник позивач. Того ж дня вказане приміщення було опечатане представниками слідчо-оперативної групи, а позивачем ініційовано заяву в котрій останній повідомив, що за попередньою домовленістю з ОСОБА_2 покидає приміщення кімнати 114 до повного вирішення по суті спірності даної кімнати. Разом з тим, в ході проведення перевірки, управлінням поліції було виявлено, що позивач відмовляється надавати доступ до помешкання. Позивачем не надано до суду доказів законності підстав для його вселення та проживання у кімнаті № 114. Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 753/5686/17 надав оцінку доказам, які надані позивачем до суду по даній справі на предмет законності проживання та реєстрації позивача у кімнаті № НОМЕР_1 , а саме, що ці документи не підтверджують законність вселення та проживання позивача у вказаній кімнаті. Крім того, відповідач не був прописаний у вищевказаній кімнаті, що вбачається із копій його паспорта.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Сухомлинова Н.І. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації - Мукаілов К.Р., представник ГУ НП у м. Києві - Мекроуд С.В., представник ОСОБА_2 - адвокат Кравець Д.М. - заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін.

Відповідач-1 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у зв`язку з чим, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять відомостей про місце реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_6 та отримання ним права на проживання у ньому. Будинок де мешкає позивач має статус гуртожитку і належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та входить до сфери управління Дарницького району м. Києва. Ордер на займане приміщення відповідачем 3 фактично позивачу не видавався. Рішення про відмову у видачі ордеру позивачем не оскаржувалось. На протязі 2016 року обстежено вільні кімнати у тому числі і спірну кімнату АДРЕСА_8 , про що завідуючим гуртожитком ОСОБА_3 та бухгалтером ОСОБА_4 , за участю мешканців сусідніх кімнат, а саме: ОСОБА_6 з кімнати №127; ОСОБА_7 з кімнати №103; ОСОБА_8 з кімнати №104, складено акт обстеження від 25.10.2016, затвердженого Головою ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві Полончук В.В., зі змісту якого встановлено, що громадянин ОСОБА_2 фактично проживає за місцем реєстрації в гуртожитку разом з дружиною та малолітньою дитиною з 18.11.2016 року. При цьому, відсутні відомості про те, що у вказаній кімнаті проживав ОСОБА_1 разом з сім`єю у кімнаті АДРЕСА_1 на момент прийняття рішення про надання вказаної кімнаті ОСОБА_2 та членам його сім`ї. Згідно відповіді Дарницького РУ ГУ в м. Києві на запит представника третьої особи від 20.04.2017: - інформація про видачу ордеру ОСОБА_1 на кімнату АДРЕСА_1 відсутня; договори користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме кімнатою АДРЕСА_1 , не укладались; будь-які договори щодо користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме кім. АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 не укладались; будь-яка інформація щодо законних підстав проживання (вселення) в кім. АДРЕСА_1 ОСОБА_1 відсутня; будинок по АДРЕСА_2 побудований як гуртожиток. Відомостей про те, чи перебуває позивач ОСОБА_1 на квартирному обліку Дарницькому районі міста Києва матеріали справи не містять. Також, суд зазначив, що у своїй постанові від 16.05.2018 Верховним Судом при перегляді рішення Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року по справі № 753/5686/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням судом встановлено, що на підтвердження законності свого вселення та проживання в кімнаті гуртожитку з 1995 року ОСОБА_1 надав ряд документів, а саме: довідку з житлово-експлуатаційної контори, лист начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13.10.1997, власний рапорт ОСОБА_1 від 22.04.2004, ухвалу Дарницького районного суду м. Києві від 16.12.2005 у справі № 2-5451/2005, квитанції за 2002 рік, за 2005 рік, інші квитанції за період з лютого до липня 2017 року та встановив, що вказані документи не підтверджують законність вселення та проживання ОСОБА_1 у вказаній кімнаті. Таким чином, у цивільній справі №753/5686/17 Верховним Судом надано правову оцінку доказам, які надані позивачем в додатку до позовної заяви і по даній справі на предмет законності проживання та реєстрації позивача у кімнаті АДРЕСА_1 та зазначив, що ці документи не підтверджують законність вселення та проживання ОСОБА_1 у вказаній кімнаті. При цьому, визнання права користування за позивачем на кімнату АДРЕСА_1 насамперед залежить від встановлення обставини щодо законності підстав для вселення та проживання у вказаній кімнаті позивачем.

Надані позивачем рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, суд вважав такими, що не можуть слугувати належними та допустимими доказами на підтвердження обставин вселення у спірну кімнату та законне проживання у ній з 1992 року.

Також суд зазначив, що право користування житловим приміщенням в гуртожитку посвідчується ордером, а отже вимоги при визнання за особою права на користування кімнатою в гуртожитку без видання відповідного ордеру, є незаконними.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, із листа начальника УКР ГУМВС України в м. Києві, в оперативно-довідковій служби УКР ГУМВС України в м. Києві на посаді техніка-криміналіста працює старший сержант міліції ОСОБА_1 , який при працевлаштуванні 17 грудня 1995 року по домовленості був прописаний в гуртожитку по АДРЕСА_2 та поселений тимчасово по зазначеній адресі (т. І а.с. 28).

Згідно подання начальника ОДС при УКР ГУМВС України в м. Києві підполковника міліції ОСОБА_9 , ОСОБА_1 з 1992 року працював в органах внутрішніх справ. Сім`я ОСОБА_1 складається з трьох осіб: він, дружина та син, мешкав у гуртожитку по АДРЕСА_2 , звідки на даний час виселений. На квартирному обліку сім`я ОСОБА_1 перебуває з 1997 року в Мінському районі м. Києва на пільговій черзі, як працівник МВС (т. І а.с. 29).

22 квітня 2004 року ОСОБА_1 звернувся до ГУМВС України в м. Києві із рапортом, у якому просив виділити йому та його сім`ї одну кімнату із кімнат для проживання у гуртожитку ГУМВС України в м. Києві (т. І а.с. 30).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005, прийнято відмову Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від позову до ОСОБА_1 про виселення та зняття з реєстраційного обліку у зв`язку з досягненням домовленості щодо реєстрації та проживання відповідачів у гуртожитку (т. І а.с. 31).

Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, ОСОБА_1 у період 2002 -2019 роки сплачував кошти за квартплату і комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_6 (т. І а.с. 32-69).

Згідно листа заступника голови ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві від 07 червня 2019 року та копії журналу мешканців гуртожитку по АДРЕСА_2 , зокрема, у кімнаті № НОМЕР_1 , у вказаній кімнаті проживав ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та донька ОСОБА_11 (т. І а.с. 194-196).

17 березня 2017 року ОСОБА_2 видано ордер на право зайняття з сім`єю з 3 чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_6 , жилою площею 23,8 кв.м. Ордер видано на підставі розпорядження Дарницької РДА від 13 березня 2017 року № 166 відповідно до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933 (т. І а.с. 77).

Із листа Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 26 квітня 2019 року № 101-3847/02 вбачається, що гуртожиток на АДРЕСА_2 віднесено до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (т. І а.с. 79).

31 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до В.о. голови Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації з листом, у якому, зокрема, просив скасувати розпорядження № 166 від 13 березня 2017 року в частині видачі ордеру на кімнату АДРЕСА_1 ; визнати ордер № 147 недійсним (т. І ас. 81-82).

Листом № 101-101/Б-1286-3061 від 05 вересня 2017 року, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація повідомила ОСОБА_1 про те, що відповідно до наданих ОСОБА_2 документів (довідки з місця реєстрації та проживання, акту на предмет фактичного проживання, копій паспортів), які підтверджують реєстрацію та проживання родини в кімнаті АДРЕСА_1 , розпорядженням Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2017 року № 166 ОСОБА_2 видано ордер на жилу площу в гуртожитку. Підстави для скасування рішення про видачу ордеру на визнання його недійсним, відсутні (т. І а.с. 83).

Із листа ГУ НП у м. Києві від 10 серпня 2017 року вбачається, що в ході перевірки підстав проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_1 , встановити не виявилося можливим (т. І а.с. 85).

Із копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання останнього є: АДРЕСА_9 (т. І а.с. 16).

Наказом Голловного управління МВС України в місті Києві від 23 вересня 2011 року № 585 о/с, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у відставку Збройних Сил України (із зняттям з військового обліку) відповідно до п. «А» (за віком), з 30 вересня 2011 року (т. І а.с. 86).

Згідно акту складеного 25 жовтня 2016 року комісією в складі завідуючого гуртожитком ОСОБА_3 , бухгалтера ОСОБА_4 , у кімнаті АДРЕСА_1 , фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (т. І а.с. 90).

Згідно листа від 26 вересня 2019 року заступника голови ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУМВС України в місті Києві, документи про вселення до кімнати АДРЕСА_1 , які надають законні підстави для проживання в зазначеній кімнаті, крім витягу з протоколу про заселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї, відсутні. Документ, який був підставою для поселення ОСОБА_1 у вищевказану кімнату, відсутній (т. І а.с. 97).

Згідно витягу з протоколу № 6 засідання комісії з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління ГУМВС України в місті Києві від 24 жовтня 2015 року, вирішено надати старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького управління поліції старшому лейтенанту поліції Герасимчуку С.В. та членам його сім`ї кімнату АДРЕСА_1 , з одночасною реєстрацією за вказаною адресою (т. І а.с. 98).

Згідно витягу з протоколу № 2 засідання комісії з інвентаризації житлового фонду та вирішення житлово-побутових питань Дарницького районного управління ГУМВС України в місті Києві від 10 березня 2017 року, вирішено у зв`язку з проживанням у кімнаті АДРЕСА_1 сім`ї ОСОБА_2 , відмовити ОСОБА_1 та членам його сім`ї у реєстрації в зазначеній кімнаті (т. І а.с. 100).

Згідно витягу з протоколу № 5 засідання комісії з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління ГУМВС України в місті Києві від 11 жовтня 2016 року, вирішено надати старшому інспектору сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Дарницького управління поліції старшому лейтенанту поліції Герасимчуку С.В. та членам його сім`ї кімнату АДРЕСА_1 , з одночасною реєстрацією за вказаною адресою (т. І а.с. 225).

З 18 листопада 2016 року ОСОБА_13 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 (т. І а.с. 227).

03 березня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до керівника Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про видачу ордеру на житлову площу, за адресою: АДРЕСА_6 (т. І а.с. 229).

На підставі розпорядження Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2017 року № 166 «Про розгляд житлових питань окремих громадян», вирішено видати ордер на жилу площу гуртожитку, а саме на кімнату № 114 жилою площею 23,8 кв.м. в гуртожитку по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 на родину з трьох осіб (т. І а.с. 230).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_3 , що до проведення інвентаризації кімнату АДРЕСА_1 займав безпідставно ОСОБА_1 . На житлово-побутовій комісії Дарницького РУГУ МВС України в місті Києві у листопаді - грудні місяці 2016 року ОСОБА_1 повідомив, що звільнить займане помешкання на кінець зими 2016-2017 років (т. І а.с. 243-245).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_14 від 24 січня 2019 року, на ім`я голови ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС України в місті Києві 16 червня 2016 року надійшла доповідна записка від завідувача гуртожитку ОСОБА_3 , котрий повідомив, що при проведенні внутрішньої інвентаризації було виявлено факт безпідставного займання кімнати АДРЕСА_1 , яку займав ОСОБА_1 (т. І а.с. 246-247).

Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 753/5686/17 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, зазначив, що на підтвердження законності свого вселення та проживання в кімнаті гуртожитку з 1995 року ОСОБА_1 надав ряд документів, а саме: довідку з житлово-експлуатаційної контори, лист начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13.10.1997, власний рапорт ОСОБА_1 від 22.04.2004, ухвалу Дарницького районного суду м. Києві від 16.12.2005 у справі № 2-5451/2005, квитанції за 2002 рік, за 2005 рік, інші квитанції за період з лютого до липня 2017 року. Верховний суд зазначив, що апеляційний суд встановив факт проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї у спірній кімнаті гуртожитку лише зі слів відповідача та його представника, не дослідивши надані у справі докази; суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин справи та не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд касаційної інстанції вважав за необхідне рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т. І а.с. 248-250).

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до п.4 ст.311 ЦК фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла з невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського жилого фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до статті 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Статтею 31 ЖК Української РСР закріплено право громадян на одержання жилого приміщення та зазначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Відповідно до статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Згідно зі статтею 61 ЖК Української РСР користування житловим приміщенням у будинках державного й громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Ордер на житлове приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень (стаття 59 ЖК Української РСР).

Згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-2556цс16, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 2.12.2010 у справі«Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Як вбачається з матеріалів справи, у 1992-1995 роках позивач проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера роти патрульно-постової служби Харківського районного управління УВС міста Києва.

У вересні 1995 року за затримку небезпечного злочинця, керівництвом Харківського районного управління УВС м. Києва був заохочений - наданням права проживати у кімнаті АДРЕСА_1 . Вказаний гуртожиток перебував на балансі Харківського районного управління УВС міста Києва.

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 23 вересня 2011 року № 585 о/с, ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у відставку Збройних Сил України (із зняттям з військового обліку) відповідно до п. «А» (за віком), з 30 вересня 2011 року.

Тобто, позивача було звільнено із органів внутрішніх справ за вислугою років та він є пенсіонером МВС.

Із листа начальника УКР ГУМВС України в м. Києві, в оперативно-довідковій служби УКР ГУМВС України в м. Києві на посаді техніка-криміналіста працює старший сержант міліції ОСОБА_15 , який при працевлаштуванні 17 грудня 1995 року до домовленості був прописаний в гуртожитку по АДРЕСА_2 та поселений тимчасово по зазначеній адресі.

Згідно наявних в матеріалах справи квитанцій, ОСОБА_1 у період 2002 -2019 роки сплачував кошти за квартплату і комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_6 .

Зі змісту ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005 вбачається, що в провадженні суду знаходилася справа за позовом Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про виселення та зняття з реєстраційного обліку з кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_2 . Представник позивача подала заяву про відмову від позову у зв`язку з досягненням домовленості щодо реєстрації та проживання відповідачів у гуртожитку. З вказаного вбачається, що Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві фактично визнало за ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Із подання начальника ОДС при УКР ГУМВС України в м. Києві підполковника міліції Власенка Л.І., вбачається, що ОСОБА_1 з 1992 року працював в органах внутрішніх справ. Сім`я ОСОБА_1 складається з трьох осіб: він, дружина та син, мешкав у гуртожитку по АДРЕСА_2 , звідки на даний час виселений.

Згідно копії журналу мешканців гуртожитку по АДРЕСА_2 , зокрема, у кімнаті № НОМЕР_1 , у вказаній кімнаті проживав ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та донька ОСОБА_11 (т. І а.с. 194-196).

З вказаного вбачається, що у 1995 році позивач був вселений до кімнати АДРЕСА_1 не самоправно, а по практиці МВС України, яка існувала на день вселення його до гуртожитку. Вказаний гуртожиток, на час вселення позивача, перебував на балансі Харківського районного управління УВС м. Києва. Тривалий час позивач проживав у кімнаті № НОМЕР_1 , яка є єдиним його житлом та з яким він пов`язує все своє життя, іншого житла на праві власності або користування, позивач немає, у зв`язку з чим, право користування позивача кімнатою № 114 підпадає під гарантії, передбачені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є підставою для визнання за позивачем права користування жилою площею у гуртожитку, а саме, кімнатою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-2556цс16, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 759/3119/16-ц (провадження № 61-19109св20) зазначив, що згідно із частинами першою, другою статті 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Аналіз наведеного положення свідчить про те, що жиле приміщення, на вселення в яке видається ордер, повинно бути не тільки фактично, а й юридично вільним. Ордер не може бути виданий також і на жиле приміщення, якщо в ньому будь-яка особа (хоча б й не на законних підставах) проживає. Відповідний орган місцевого самоврядування, органи з управління житловим фондом до видачі ордера повинні вжити заходів з метою звільнення спірного приміщення. Так само надане жиле приміщення повинно бути юридично вільним від прав третіх осіб на нього, тобто таке житло повинно перебувати на балансі відповідного органу місцевого самоврядування та на нього не повинно існувати прав власності, користування або будь-яких інших майнових прав у третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на те, що у кімнату АДРЕСА_1 у 1995 році був вселений позивач, на підставі розпорядження Дарницької РДА від 13 березня 2017 року № 166, відповідно до рішення Київської міської ради від 24 травня 2012 року № 596/7933, ОСОБА_2 видано ордер від 17 березня 2017 року на право зайняття з сім`єю з 3 чоловік жилої площі в гуртожитку по АДРЕСА_6 , жилою площею 23,8 кв.м.

Тобто, вказаний ордер видано ОСОБА_2 на кімнату, у яку на законних підставах було заселено позивача, що є підставою для визнання його недійсним.

Разом з тим, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув, не в повному обсязі з`ясував обставини справи, у зв`язку з чим, дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Слід зазначити, що відсутність зареєстрованого місця проживання позивача у кімнаті № НОМЕР_1 , на що посилається суд першої інстанції у своєму рішенні, не свідчить про незаконне вселення позивача до вказаної кімнати чи про відсутність у нього підстав для проживання у ній, а відтак, не може бути підставою для відмови у позові.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності у матеріалах справи доказів на підтвердження отримання позивачем права на проживання у кімнаті № НОМЕР_1 , є помилковим та спростовується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема, листом начальника УКР ГУМВС України в м. Києві (т. І а.с. 28), поданням начальника ОДС при УКР ГУМВС України в м. Києві підполковника міліції Власенка Л.І.(т. І а.с. 29), ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005 (т. І а.с. 31).

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачу не видавався ордер на кімнату № 114, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки незважаючи на відсутність такого ордеру, вказана кімната у 1995 році була надана позивачу для проживання у якій, позивач проживав тривалий час та сплачував за неї комунальні послуги.

Висновок суду першої інстанції про не оскарження позивачем відмови у видачі ордеру, не є підставою для відмови у позові, оскільки не свідчить про те, що позивач вселився до кімнати № 114 самовільно.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем рапорти, накази та квитанції про оплату житлово-комунальних послуг, не можуть слугувати належними та допустимими доказами на підтвердження обставин вселення у спірну кімнату та законне проживання у ній з 1992 року, та вважає, що вказані докази у своїй сукупності, з урахуванням ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005, свідчить про законне вселення позивача до кімнати № 114 у 1995 році та законне проживання у ній.

Висновок суду першої інстанції про те, що з 2016 року у кімнаті № 114 проживає ОСОБА_2 , не є підставою для відмови у позові, оскільки у вказану кімнату у 1995 році було вселено позивача, який на законних підставах проживав у ній. Вказаний факт фактично було визнано Дарницьким РУ ГУ МВС України, що підтверджується ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005.

Висновок суду першої інстанції про те, що на момент прийняття рішення про надання кімнати № 114 ОСОБА_2 та членам його сім`ї, у кімнаті були відсутні речі позивача, колегія суддів оцінює критично, оскільки у висновку про результати розгляду звернення громадянина від 31 грудня 2016 року Дарницького УП ГУ НП у місті Києві (т. І а.с. 232) зазначено, що 26 грудня 2016 року при візиті за адресою реєстрації близько 18 год. 30 хв. ОСОБА_2 виявив, що до помешкання незаконно проник ОСОБА_1 , котрий пояснив, що йому не було де переночувати та він не міг забрати свої речі. При цьому, з вказаного висновку не вбачається, що ОСОБА_2 виявив будь-які заперечення про те, що у кімнаті № НОМЕР_1 знаходяться речі позивача.

Висновки суду про те, що згідно відповіді Дарницького РУ ГУ в м. Києві на запит представника третьої особи від 20.04.2017: - інформація про видачу ордеру ОСОБА_1 на кімнату № 114, відсутня; договори користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме кімнатою № НОМЕР_1 , не укладались; будь-які договори щодо користування жилим приміщенням в гуртожитку, а саме АДРЕСА_8 , з ОСОБА_1 не укладались; будь-яка інформація щодо законних підстав проживання (вселення) в кім. № 114 ОСОБА_1 відсутня, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки із листа начальника УКР ГУМВС України в м. Києві вбачається, ОСОБА_1 при працевлаштуванні 17 грудня 1995 року, був прописаний в гуртожитку по АДРЕСА_2 та поселений тимчасово по зазначеній адресі (т. І а.с. 28). Тобто, у 1995 році скаржника було вселено до кімнати № 114, при цьому, факт втрати Дарницьким РУ ГУ в м. Києві документів, на підставі яких позивача було вселено до вищевказаної кімнати, не може бути підставою для відмови у позові.

Висновок суду першої інстанції про те, що у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 753/5686/17 суд зробив висновок про те, що довідка з житлово-експлуатаційної контори, лист начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13.10.1997, власний рапорт ОСОБА_1 від 22.04.2004, ухвала Дарницького районного суду м. Києві від 16.12.2005 у справі № 2-5451/2005, квитанції за 2002 рік, за 2005 рік, інші квитанції за період з лютого до липня 2017 року не підтверджують законність вселення та проживання ОСОБА_1 у вказаній кімнаті, колегія суддів вважає помилковим, оскільки у вказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційний суд встановив факт проживання ОСОБА_1 та членів його сім`ї у спірній кімнаті гуртожитку лише зі слів відповідача та його представника, не дослідивши надані у справі докази; суд першої інстанції не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин справи та не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд касаційної інстанції вважав за необхідне рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновок суду про те, що будинок де мешкає позивач має статус гуртожитку і належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та входить до сфери управління Дарницького району м. Києва, не є підставою для відмови у позові, оскільки на час вселення у нього позивача, вказаний будинок перебував на балансі Харківського районного управління УВС м. Києва, керівництвом якого, було надано позивачу право проживати у гуртожитку.

Висновок суду про те, що матеріали справи не містять документів про реєстрацію ОСОБА_1 у гуртожитку по АДРЕСА_2 та отримання ним права на проживання у ньому, разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації позивача у гуртожитку, не свідчить про те, що позивача було неправомірно вселено до вказаного гуртожитку у 1995 році.

Колегія суддів вважає, що докази у справі: листи заступника голови ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУМВС України в місті Києві Тимошенко О.М. від 06, 07 та 14 листопада 2017 року, згідно яких, повна інвентаризація гуртожитку по АДРЕСА_2 не проводилася. Інформація про мешканців окремих кімнат надавалася у формі доповідних записок завідувачем гуртожитку ОСОБА_3 , зокрема по кімнаті № НОМЕР_1 , в якій зазначено, що ОСОБА_1 займає зазначену кімнату безпідставно та не зареєстрований за даною адресою (т. І а.с. 234, 236, 237); лист заступника голови ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУМВС України в місті Києві Полончук В.В. від 20 квітня 2017 року, будь-яка інформація щодо законних підстав проживання (вселення) в кімнату АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , відсутня. Будь-які договори щодо користування вищевказаною кімнатою з ОСОБА_1 , не укладалися (т. І а.с. 239); лист члена ліквідаційної комісії Цибанкова О.Ю. від 19 квітня 2017 року, будь-які договори щодо користування жилим приміщенням в гуртожитку та кімнатою АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 не укладалися (т. І а.с. 240), не свідчить про самоправне зайняття позивачем кімнати № 114, оскільки із листа начальника УКР ГУМВС України в м. Києві вбачається, що ОСОБА_1 при працевлаштуванні 17 грудня 1995 року по домовленості був прописаний в гуртожитку по АДРЕСА_2 та поселений тимчасово по зазначеній адресі (т. І а.с. 28). Тобто, кімната АДРЕСА_1 була надана позивачу для проживання, у якій позивач проживав тривалий час та сплачував комунальні послуги. Крім того, зі змісту ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005 вбачається, що в провадженні суду знаходилася справа за позовом Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_16 про виселення та зняття з реєстраційного обліку з кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_2 , проте в ході розгляду справи, представник позивача подала заяву про відмову від позову у зв`язку з досягненням домовленості щодо реєстрації та проживання відповідачів у гуртожитку. З вказаного вбачається, що Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві фактично визнало за ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Посилання ОСОБА_2 на те, що ордер на жилу площу в гуртожитку, а саме, кімнату № 114, йому було видано правомірно та законно, є помилковим, оскільки на час видання такого ордеру, у кімнаті № НОМЕР_1 проживав позивач.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_2 га те, що позивачем не надано до суду доказів законності підстав для його вселення та проживання у кімнаті АДРЕСА_8 , оскільки із листа начальника УКР ГУМВС України в м. Києві вбачається, що ОСОБА_1 при працевлаштуванні 17 грудня 1995 року по домовленості був прописаний в гуртожитку по АДРЕСА_2 та поселений тимчасово по зазначеній адресі. Крім того, зі змісту ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005 вбачається, Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві фактично визнало за ОСОБА_1 право користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення не можна назвати в повній мірі законним та обґрунтованим в розумінні ст. 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право користування жилою площею у гуртожитку - кімнатою АДРЕСА_1 , з 1995 року.

Визнати ордер № 147 від 17 березня 2017 року на жилу площу в гуртожитку, виданий ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на право зайняття з сім`єю жилою площі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 , недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 2 305 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2022 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: Т.О. Невідома

В.А. Нежура