Номер провадження: 22-ц/813/8233/22
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.

суддів: Бездрабко В.О.

Склярської І. В.

секретар Виходець А. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року у складі головуючого судді Бондар В.Я.,

встановив:

30 листопада 2021 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» звернулося в суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на нерухоме майно

Позовна заява мотивована тим, що 06 жовтня 2006 року між АППБ Аваль, правонаступником якого є АТ Райффайзен Банк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/0054/74/66674, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 150 000 доларів США на строк до 2026 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання 12 жовтня 2006 між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням умов договору заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року по справі №522/27516/13-ц звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

При виконанні рішення стало відомо, що підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 червня 2010 року предмет іпотеки поділено на два самостійні об`єкти нерухомості: квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , які в подальшому були відчужені без попереднього погодження з банком.

13 січня 2011 року квартиру АДРЕСА_3 , без згоди банку було продано ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою №278570508 від 07 жовтня 2021 року.

Посилаючись на те, що станом на 13 лютого 2020 року заборгованість за кредитним договором становить 1 683 798 доларів США, а зміна технічних характеристик майна не є підставою припинення іпотечних зобов`язань, Банк просив:

- визнати іпотекою АТ «Райффайзен банк Аваль» квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

- у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором №014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року у сумі 49367 доларів США 23 центи (прострочена заборгованість за тілом кредиту) звернути стягнення у порядку статті 23 Закону України «Про іпотеку» на предмет іпотеки, а саме на квартиру розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної на стадії виконавчого провадження.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року позовну заяву Акціонерного товариства «Райффайзен банк» залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими оскільки з матеріалів справи не можливо дійти висновку про поділ ОСОБА_2 предмету іпотеки на дві квартири та Банком не доведено, що право власності на спірну квартиру отримано відповідачем неправомірно, у зв`язку із чим відсутні підстави для визнання іпотечним майном квартири АДРЕСА_3 .

Так, відповідно до умов договору іпотеки від 1 жовтня 2006 року укладеним між АППБ Аваль та ОСОБА_2 предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_4 .

Згідно розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з урахуванням внесених виправлень, було виділено з квартири АДРЕСА_5 - загальною площею 52.9кв.м, житловою площею 39.6кв.м., та квартиру АДРЕСА_2 - загальною площею 62,9кв.м., житловою площею 45,9кв.м.

Таким чином, дві виділені квартири в цілому складають 115,8кв.м. загальною площі та 85,8кв.м. житлової площі. Параметри квартири предмету іпотеки та квартир в цілому, що виділялися відрізняються. Доказів того, що квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 б колись складали квартиру АДРЕСА_2 з іншою загальною та житловою площею, суду не представлено. Експертиза позивачем не проводилася та клопотання про її призначення не заявлялось.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення яким задовольнити вимоги Банку у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказує, що надані Банком докази, а саме розпорядження №557 від 16 червня 2010 року та № 620 від 06 липня 2010 року Одеської міської ради копії свідоцтв про право власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 свідчать, що спірна квартира є частиною предмету іпотеки, який був поділений всупереч залишення без розгляду позовів ОСОБА_4 , та незаконно продана відповідачу, чим порушено права Банку, як іпотекодержателя.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Приймачук С.І., посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник Банку в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача адвокат Приймачук С.І. приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначив, що на його думку рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених цивільним процесуальним законодавством, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 жовтня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є АТ Райффайзен Банк, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №014/0054/74/66674, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 150 000 доларів США у строк до 2026 року. Кредитні кошти надані на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 .

06 жовтня 2006 року ОСОБА_2 придбала квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 116,6 кв.м., житловою площею 70,5 кв.м. у ОСОБА_4 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року, 12 жовтня 2006 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Гурська О.В., КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, ВАТ Райффайзен Банк Аваль про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності; за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Криворотенко Л.І., КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, ВАТ Райффайзен Банк Аваль про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності; за позовом ВАТ Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за кредитом (справа №3562/10) визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 06 жовтня 2006 року. Скасовано державну реєстрацію вказаного вище договору купівлі-продажу. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 02 березня 2007 року. Скасовано державну реєстрацію вказаного вище договору купівлі-продажу. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір іпотеки від 12 жовтня 2006 року, укладений між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_2 .

Визнано недійсним договір іпотеки від 13 березня 2007 року, укладений між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_2 .

Зобов`язано приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборон відчуження нерухомого майна, що було передано в іпотеку за договором іпотеки від 13 березня 2007 року, укладений між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_2 , а саме: квартира, як знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжну А.В. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборон відчуження нерухомого майна, що було передано в іпотеку за договором іпотеки від 12 жовтня 2006 року, укладений між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_2 , а саме: квартира, як знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ВАТ Райффайзен Банк Аваль кредитну заборгованість за кредитним договором №014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року та за кредитним договором №014/0054/74/71068 від 02 березня 2007 року у сумі 2670001.33грн солідарно.

Рішення набрало законної сили 10 травня 2010 року.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що ВАТ Райффайзен Банк Аваль звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року ще 02 квітня 2009 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 1 грудня 2010 року задоволено заяву ОСОБА_6 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Вказане вище рішення в повному обсязі скасовано за нововиявленими обставинами. Справу призначено для розгляду по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Гурська О.В., КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, ВАТ Райффайзен Банк Аваль про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Криворотенко Л.І., КП Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, ВАТ Райффайзен Банк Аваль про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності залишені без розгляду, з підстав визначених пунктом 3 частини 1 статті 207 ЦПК України у зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином сповіщеного позивача, ОСОБА_4 (справа № 2-8968/11).

Наслідки розгляду позовної заяви ВАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року та за кредитним договором №014/0054/74/71068 від 02 березня 2007 року в матеріалах справи відсутні. У Єдиному державному реєстрі судових рішень відомості щодо судових рішень у справах №3562/10 та № 2-8968/11 відсутні. Позивачем, як правонаступником ВАТ Райффайзен Банк Аваль, таких даних суду не надано.

За наслідками розгляду заяви ОСОБА_4 щодо поділу квартири АДРЕСА_3 на дві квартири, розпорядженням Приморської районної державної адміністрації від 16 червня 2010 року за № 557 затверджено технічний висновок ПП Юридична фірма ІВК ТА ПЕРТНЕРИ щодо можливості поділу об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 на дві квартири: квартиру, загальною площею 54.9кв.м, у тому числі жилою площею 41.7кв.м, по АДРЕСА_6 , власником якої в цілому є ОСОБА_4 .. Залишено зазначеній квартирі АДРЕСА_2 ; квартиру, загальною площею 74.7кв.м, у тому числі жилою площею 47.22кв.м, по АДРЕСА_6 , власником якої в цілому є ОСОБА_4 . Присвоєно зазначеній квартирі АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Приморської районної державної адміністрації від 06 липня 2010 року за № 620 внесені зміни у зазначене вище розпорядження, пункт перший викладено в такій редакції: затвердити технічний висновок ПП Юридична фірма ІВК ТА ПЕРТНЕРИ щодо можливості поділу об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 на дві квартири: квартиру, загальною площею 52.9кв.м, у тому числі жилою площею 39.6кв.м, по АДРЕСА_6 , власником якої в цілому є ОСОБА_4 .. Залишено зазначеній квартирі АДРЕСА_2 ; квартиру, загальною площею 62.9кв.м, у тому числі жилою площею 45.9кв.м, по АДРЕСА_6 , власником якої в цілому є ОСОБА_4 . Присвоєно зазначеній квартирі АДРЕСА_2 .

08 липня 2010 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_7 .

13 січня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м. Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапською І.Р.

Зі змісту вказаного договору вбачається, що спірна квартира належала ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Деордієвою І.В., приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу 06 серпня 2010 року за реєстром №2577(п. 1.2 Договору).

На момент укладення договору купівлі-продажу, 13 січня 2011 року, спірна квартира під забороною відчуження (арештом) згідно з витягом виданим з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна не перебувала(п. 1.5 Договору).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 03 березня 2011 року здійснена державна реєстрація права власності ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 62,9 кв.м., житловою площею 45,9 кв.м. У Державному реєстрі іпотек відомості щодо вказаної квартири відсутні.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_9 у зв`язку із реєстрацією шлюбу 24 грудня 2015 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року (справа №522/27516/13-ц) частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_8 , житловою площею 70,5 кв.м., загальною площею 116,6 кв.м. на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на задоволення вимог за кредитним договором №014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року.

Звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_8 , житловою площею 77,1 кв.м., загальною площею 111,4 кв.м. на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на задоволення вимог за кредитним договором №014/0054/74/71068 від 02 березня 2007 року.

Стягнення звернуто шляхом надання Банку права продажу предметів іпотеки від імені ОСОБА_2 будь-якій третій особі.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України

"Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 12 цього Закону в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Верховний Суд України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16 зазначив, що новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову виходив з того, що Банком не доведено, що квартира АДРЕСА_3 , утвореною внаслідок поділу предмету іпотеки., посилаючись на невідповідність площі предмету іпотеки, двох новоутворених при поділі квартир.

Проте колегія суддів з таким висновком погодитися не може, оскільки відповідно до розпоряджень Приморської районної державної адміністрації від 16 червня 2010 року №557 та від 06 липня 2010 року за № 620, квартира АДРЕСА_2 загальною площею 62.9кв.м, у тому числі жилою площею 45.9кв.м утворилась саме за рахунок поділу квартири, що є предметом іпотеки.

Невідповідність площі квартири, яка є предметом іпотеки, сукупній площі квартир, утворених внаслідок поділу, не спростовує, що новоутворені квартири є частками предмету іпотеки.

А отже до відповідача, яка придбала одну з новоутворених квартир, перейшло право власності на предмет іпотеки, і вона набула статусу іпотекодавця і має усі права і несе всі обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.6 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) дійшла висновку, що виключення на підставі судового рішення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не може впливати на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена законом. У такому випадку скасування судового рішення, яке стало підставою для внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки не відновлює дію останньої, оскільки іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

Судом встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2010 року скасовано за нововиявленими обставинами рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2010 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 06 жовтня 2006 року, визнано за ОСОБА_4 право власності на вказану квартиру та визнано недійсним договір іпотеки від 12 жовтня 2006 року, укладений між ВАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_2 і зобов`язано приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Колодяжну А.В. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборон відчуження нерухомого майна, що було передано в іпотеку за договором іпотеки від 12 жовтня 2006 року.

В подальшому, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності залишено без розгляду.

Відповідно до розпоряджень Приморської районної державної адміністрації від 16 червня 2010 року №557 та від 06 липня 2010 року за № 620 квартира АДРЕСА_3 була поділена за заявою власника квартири ОСОБА_4 на дві окремі квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 .

06 серпня 2010 року ОСОБА_4 продала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Деордієвою І.В., приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу від 06 серпня 2010 року за реєстром №2577, ОСОБА_7 , яка в свою чергу, 13 січня 2011 року продала спірну квартиру ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапською І.Р.

За таких обставин колегія суддів вважає доведеним, що належна відповідачу квартира є частиною предмета іпотеки і Банк, відповідно, є іпотекодержателем за договором іпотеки від 12 жовтня 2006 року, укладеного з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 014/0054/74/66674 від 06 жовтня 2006 року, зокрема і квартири АДРЕСА_9 , та яка до поділу на підставі розпорядження Приморської районної державної адміністрації від 16 червня 2010 року №557 та від 06 липня 2010 року за № 620 була частиною квартири АДРЕСА_4 .

У статті 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, зокрема, у випадку якщо у момент настання строку виконання зобовязань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному частковому не повернені у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум процентів; та або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, виникла заборгованість.

Згідно наданим Банком розрахунком заборгованість станом на 13 лютого 2020 року становить 1693798.84доларів США., з яких заборгованість за тілом кредиту - 145302.51 доларів США, з яких прострочена заборгованість - 49367.23 доларів США, заборгованість за відсотками - 231329.29доларів США, з яких прострочена заборгованість - 229775.03 доларів США, пеня - 1307167.04 доларів США.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи Банк використав належне йому право на зміну умов щодо строків повернення кредиту, шляхом пред`явлення позову у 02 квітня 2009 року, а тому строки щодо повернення кредиту є такими, що настали 02 квітня 2009року.

Враховуючи, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, розмір заборгованості має визначатися на момент зміни банком умов щодо строків повернення кредиту.

З розрахунку заборгованості наданого банком вбачається, що розмір розмір заборгованості станом на 15 квітня 2009 року становив: заборгованість за тілом кредиту становить 145302.51 доларів США, з яких прострочена заборгованість - 488.32 доларів США, заборгованість за відсотками - 16306.13доларів США, з яких прострочена заборгованість - 14801.35доларів США, пеня - 0 доларів США.

Отже у зв`язку із неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором Банк, як іпотекодежатель, в силу вимог статті 33 Закону України "Про іпотеку" має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності.

Так, за правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Отже, початком перебігу позовної давності до позовних вимог про визнання спірної квартири предметом іпотеки є день, коли банк довідався або міг довідатися про порушення свого права - поділу предмета іпотеки на два самостійних об`єкта нерухомості та подальше його відчуження без згоди іпотекодавця.

Як встановлено судом поділ предмету іпотеки відбувся 16 червня 2010 року на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської області за №557.

Отже право Банку порушено 16 червня 2010 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого цивільним процесуальним законодавством, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2014 року по справі №522/27516/13-ц звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки, а саме на квартиру розташовану за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання Банку права продажу предмету іпотеки від імені ОСОБА_2 будь-які третій особі.

Доводи позивача про те, що банк дізнався про поділ предмету іпотеки та його відчуження без згоди банку іншій особі при виконанні вказаного вище судового рішення лише у 2021 році з листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 11 травня 2021 року №1253-11.1-34 та №1257-11.1-34, листа Юридичного департаменту Одеської міської ради вх. №110 від 10 лютого 2021 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2021 року колегія суддів оцінює критично.

Позивачем будь-яких доказів на підтвердження того, що він не міг раніше дізнатися про поділ порушення свого права раніше суду не надано, і судом такі обставини не встановлені.

Крім того, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено в січні 2014 року, а отже Банк не був позбавлений можливості, починаючи з часу набрання рішенням законної сили, вчиняти дії направлені на виконання цього рішення, у тому числі отримувати відповідні правовстановлювальні документи щодо предмету іпотеки, а отже мав реальну можливість дізнатися про порушення його права внаслідок поділу предмету іпотеки та його відчуження.

Також з матеріалів справи вбачається, що в листопаді 2017 року Банк звертався з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_10 про відновлення порушеного права та зобов`язання вичинити дії. Обґрунтовуючи свої вимоги Банк вказував на те, що Банку стало відомо про відчуження предмету іпотеки без погодження з банком ОСОБА_10 . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року у задоволені позову відмовлено. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що технічні характеристики квартири, що належить відповідачу(загальна площа - 52.9кв.м) суттєво відрізняються від технічних характеристик предмету іпотеки (загальна площа - 116.6кв.м.) Отже вже під час розгляду цієї справи Банку достеменно стало відомо про суттєву зміну технічних характеристик предмету іпотеки, а отже позивач мав реальну можливість, вчинивши всі необхідні дії, дізнатися про поділ предмету іпотеки.

За таких обставин, враховуючи, що поділ предмета іпотеки відбувся 16 червня 2010 року, у Банка була реальна можливість довідатися про порушення його прав, починаючи з 02 лютого 2014 року, з дня набрання законної сили рішенням Приморського районного суду м. Одеси про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте з позовом до суду банк звернувся лише 30 листопада 2021 року, тобто після спливу позовної давності.

Також колегія суддів дійшла висновку, що позовна давність пливла і щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вже зазначалось вище Банк скористався своїм правом на зміну умов щодо строків повернення кредиту шляхом пред`явлення відповідних позовних вимог про стягнення заборгованості, а тому строки щодо повернення кредиту є такими, що настали 02 квітня 2009 року.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачем жодних причин пропущення позовної давності не зазначалось, про застосування позовної давності заявлено відповідачем до винесення судом рішення, колегія суддів вважає, що у задоволені позову слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

У зв`язку з наведеним колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, з підстав визначених статтею 376 ЦПК України, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог з підстав зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року скасувати постановити нове рішення.

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» відмовити з підстав зазначених у мотивувальній частині цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2022 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

І.В. Склярська