провадження №2/279/1261/22 Справа № 279/4037/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін цивільну справу №279/4037/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвання шлюбу та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, зазначивши, що 07.06.2003 року з відповідачем уклали шлюб, який було зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області та зроблено актовий запис №164. Мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перебування у шлюбі ними за спільні кошти було придбано наступне майно: земельна ділянка площею 0,2500 га., кадастровий номер :04:002:0070, вартістю 72500 грн., мотоцикл "YAMAHA", вартістю 41446 грн., автомобіль "VOLKSWAGEN CADDY", вартістю 354117 грн., а всього було придбано майна на загальну суму 354117 грн.

Спільне життя з відповідачем не склалось, вони втратили почуття кохання та поваги один до одного, мають протилежні погляди на життя, вактично припинили шлюбні відносини і ведення спільного господарства.

Просить суд постановити рішення про розірвання шлюбу між нею та відповідачем, розділити спільне майно подружжя. Також просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач подав пояснення щодо позовних вимог зазначивши, що позивачем не в повному розмірі сплачено судовий збр, не вказщано ціну позову, не надано доказів оцінки вартості майна, не обрано спосіб поділу майна, не надано правовстановлюючих документів на майно, а земельна ділянка не підлягає розподілу відповідно до ст.57 СК України, а тому вважає, що позовну заяву слід залишити без руху.

Дослідивши письмові матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне :

Судом встановлено, що 07.06.2003 року сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області та зроблено актовий запис №164. Мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Сторони втратили взаєморозуміння та взаємоповагу, спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, разом не проживають, що є підставами для розірвання шлюбу між ними. Примирення не бажають, тому суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами неможливо.

Відповідно до ч.1 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України та ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно положень частини третьої статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст.110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Відповідно до ст.109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим, а тому позовні вимоги позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про розподіл майна, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Такий висновок приведено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц.

Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При зверненні до суду з вказаним позовом позивач вказала про придбання за спільні кошти з відповідачем наступного майна: земельної ділянки площею 0,2500 га., кадастровий номер :04:002:0070, вартістю 72500 грн., мотоцикла "YAMAHA", вартістю 41446 грн., автомобіля "VOLKSWAGEN CADDY", вартістю 354117 грн., а всього було придбано майна на загальну суму 354117 грн.

Позивачем долучено до позовної заяви висновок звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0070, з якого вбачається, що власник земельної ділянки згідно даних ОСОБА_4 , однак даних про дату набуття права власності та підстави набуття права власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 , на підставі яких були внесені дані до Держгеокадастру вказаний звіт не містить.

При цьому, відповідно до додатку №1 до рішення №304 сорок першої сесії VІ скликання Шершнівської сільської ради від 17.09.2015 року (а.с.11) у списку громадян, яким безкоштовано передаються земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівеь і споруд внесено ОСОБА_2 , адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:002:0070.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Аналізуючи вищенаведене, земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :04:002:0070, була безкоштовно передана ОСОБА_2 , що спростовує доводи позивача про придбання земельної ділянки за спільні кошти подружжя і є його особистою приватною власністю.

Також, суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин придбання мотоцикла "YAMAHA" та автомобіля "VOLKSWAGEN CADDY" в період перебування у шлюбі сторін у справі.

Данні про дату набуття права власності та підстави набуття права власності на автомобіль "VOLKSWAGEN CADDY" та мотоцикл "YAMAHA" в жодних доказах долучених до позовної заяви не містяться.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши докази позивача, надані ним на підтвердження своїх позовних вимог про розподіл майна подружжя, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до пложень ст.141 ЦПК УКраїни у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак з відповідача підлягають стягненню судові витрати за сплати судового збору в розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 263-265 ЦПК України, ст.24, 104,105,110-112 Сімейного кодексу України, 57, 60, 70, 71, 365, 372 ЦК України,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою м.Улан-Батор, Монголія, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем с.Іршанськ, Володарсько-Волинського району Житомирської області, укладений 07.06.2003 року та зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області (актовий запис №164), розірвати.

В задоволенні решти частин позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок понесених судових витрат.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом