Номер провадження: 22-ц/813/2445/22
Справа № 503/1041/20
Головуючий у першій інстанції Калашнікова Т.О.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кодимської міської ради Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у неприйнятті рішення про безоплатну передачу квартири у власність у порядку приватизації та зобов`язання безоплатно передати житло у приватну власність у порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», на рішення Кодимського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Калашнікової Т.О. 21 січня 2021 року у м. Кодима Одеської області,-

встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до Кодимської міської ради Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у неприйнятті рішення про безоплатну передачу квартири у власність у порядку приватизації та зобов`язання безоплатно передати житло у приватну власність у порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 5-8).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 07 травня 2019 року було визнано протиправною бездіяльність Кодимської міської ради Одеської області щодо неприйняття рішення про безоплатну передачу позивачам у порядку приватизації вищевказаної квартири та зобов`язано Кодимську міську раду Одеської області розглянути на черговій сесії після набрання рішення суду законної сили заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо безоплатної передачі в порядку приватизації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В подальшому, під примусом виконавчої служби, лише 29.01.2020 року до порядку денного сесії Кодимської міської ради Одеської області було включено питання про розгляд заяви від 17.08.2018 року щодо безоплатної передачі в порядку приватизації вищевказаного житла. Разом з тим, заява позивачів по суті залишається не розглянутою та рішення з цього питання відповідачем не прийнято.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 21 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено (а.с. 87-91).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 96-101).

Сторони про розгляд справи на 22 листопада 2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 17 травня 2019 року (а.с.29-30) було визнано протиправною бездіяльність Кодимської міської ради Одеської області щодо неприйняття рішення про безоплатну передачу позивачам, у порядку приватизації, квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язано Кодимську міську раду Одеської області розглянути на черговій сесії, після набрання рішенням законної сили, заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо безоплатної передачі в порядку приватизації вищевказаної двокімнатної квартири.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року (а.с.32-37) визнано протиправними дії Кодимської міської ради Одеської області щодо відмови ОСОБА_1 у реєстрації місця проживання за його заявою від 07 березня 2019 року за адресою: АДРЕСА_2 , та зобов`язано Кодимську міську раду Одеської області зареєструвати місце проживання ОСОБА_1 за вищевказаною адресою.

Рішенням Кодимської міської ради Одеської області №1654-VII від 26 листопада 2019 року зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , без оформлення права власності на дане житло.

Як вбачається з протоколу №47 пленарного засідання чергової XLVII сесії Кодимської міської ради VII скликання від 29 січня 2020 року, до порядку денного цього пленарного засідання було включено питання під №17 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо безоплатної передачі в порядку приватизації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 », та за результатами голосування рішення з цього питання Кодимською міською радою не було прийняте.

Таким чином, спір у даній справі виник у зв`язку із фактичною відмовою органу приватизації позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у приватизації спірної квартири.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.1 ст. 345 ЦК України. фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно частини четвертої статті 5 зазначеного Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

У частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396 (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації.

Аналогічні правові позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18), та у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20).

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Вирішуючи спір у справі, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Однак, суд першої інстанції вказані вимоги не виконав, не встановив всі обставини справи, які є обов`язковими для ухвалення правильного по суті спору судового рішення.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що суд не має права зобов`язувати відповідача прийняти конкретне рішення про безоплатну передачу квартири у приватну власність позивачам у порядку приватизації, бо це втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.

Так, згідно ч.11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Таким чином, саме на суд покладений обов`язок щодо розв`язання спірних питань, які виникають у процесі приватизації громадянами квартир державного житлового фонду.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Кодимської міської ради від 14 червня 1989 року ОСОБА_1 отримав ордер №3 від 10 серпня 1989 року на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

08 січня 1998 року ОСОБА_1 було видане свідоцтво про право власності на житло на підставі рішення Комісії з приватизації Кодимської міської ради народних депутатів від 04 січня 1998 року №596.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 15 лютого 2002 року було визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім`я ОСОБА_1 .

Відповідно, колегія суддів вважає встановленим той факт, що ОСОБА_1 не використав право на безкоштовну приватизацію житла, передбачену нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»

У наступному, розпорядженням Виконавчого комітету Кодимської міської ради від 17 червня 2002 року №33 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 передано на баланс Кодимському ВУЖКГ.

Таким чином, вказаними доказами встановлено, що спірна квартира має статус майна, що перебуває у комунальній власності.

З протоколу №47 пленарного засідання чергової XLVII сесії Кодимської міської ради VII скликання від 29 січня 2020 року вбачається що, до порядку денного було включено питання під №17 «Про розгляд заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо безоплатної передачі в порядку приватизації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 ». За результатами голосування рішення з цього питання Кодимською міською радою не було прийняте, що свідчить про фактичну відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо приватизації квартири. За результатами обговорення депутати погодились, що на попередній сесії було прийнято рішення на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 без права власності на цю квартиру. Доповідач зазначив, що ОСОБА_1 був військовослужбовцем. Служив у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_3 . Отримав ордер на квартиру, куди заселився разом з сім`єю. Після розформування в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 перевівся служити до м. Одеси. В 2002 році ним власноруч була написана заява про анулювання ордеру на квартиру в м. Кодима, за результатами розгляду якої Кодимська міська рада скасувала Розпорядження на приватизацію житла. Громадянин ОСОБА_1 повинен був здати житло в м. Кодима до Кодимського ВУЖКГ (балансоутримувача житла територіальної громади міста Кодима) і виписатися з займаної квартири з сім`єю. Цього він не зробив, сам виписався і переїхав до Одеси, а його сім`я продовжувала проживати незаконно в квартирі, тим саме займаючи житло, яке могло б бути виділене комусь із першочерговиків міста.

Проте така доповідь не кореспондується зі змістом рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року. Так, судом встановлено, що спеціаліст по роботі зі зверненням громадян виконкому Кодимської міськради ОСОБА_3 пояснив причини відмови в реєстрації відсутністю ордеру №3 від 10 серпня 1989 року, який було здано до міської ради при отриманні свідоцтва про право власності на житло на підставі рішення комісії приватизації Кодимської міської ради від 04 січня 1998 року №596. Згідно довідки КП «Кодимакомунсервіс» від 13 червня 2018 року №1241 дружина позивача ОСОБА_2 є наймачем квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрована разом із донькою. Відповідно до довідки АТ «Одесаобленерго» від 02 липня 2018 року №149 ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 . За викладених обставин та відсутністю ордеру №3 від 10 серпня 1989 року, у відповідності до ч.4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, за наявності згоди наймача квартири АДРЕСА_1 дружини позивача, - ОСОБА_1 мав бути зареєстрованим за місцем свого постійного проживання за вказаною адресою на підставі поданої заяви, однак всупереч вимогам чинного законодавства йому в цьому було безпідставно відмовлено.

Таким чином, Кодимською міською радою вчергове було недобросовісно виконано рішення Кодимського районного суду Одеської області від 17 травня 2019 року, оскільки доповідачем на пленарному засіданні чергової XLVII сесії Кодимської міської ради VII скликання від 29 січня 2020 року були викривлені обставини, які на думку доповідача, пов`язані з відсутністю у ОСОБА_1 та членів його сім`ї права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 . Проте, вказана доповідь не відповідає дійсності і протирічить обставинам, які встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, і мала наслідком негативний результат при голосуванні, що очевидно є протиправною діяльністю, яка порушує законні права позивачів.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу представником Кодимської міської ради зазначено, що позивачами вже використано право на приватизацію житла, однак, вказане спростовується доказами, наявними у матеріалах справи. При цьому, представником Кодимської міської ради не доведено наявності правових підстав, передбачених частиною другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», для відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у приватизації займаного ними житла.

Колегія суддів також враховує, що позивачі зареєстровані та постійно проживають у спірній квартирі з 1989 року та несуть витрати з її утримання, законність їх проживання відповідачем не оспорювалась, право на житлову площу встановлено судовим рішенням, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом Кодимська міська ради протягом усього часу проживання позивача не заявляла.

Матеріалами справи встановлено, що іншого житла позивачі не мають, що свідчить про те, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому їх «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

На підставі викладеного, дослідивши наявні у справі докази і давши їм належну оцінку, встановивши обставини справи, колегія суддів доходить до висновку, що дії Кодимської міської ради Одеської області порушують конституційне право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію житла у встановленому законом порядку, з огляду на що колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для захисту вимог позивача щодо реалізації свого права на приватизацію шляхом зобов`язання відповідача прийняти документи від позивачів за відсутності ордеру та прийняти рішення про передачу житла у приватну власність у порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 3 000 грн., оскільки на підтвердження таких витрат позивачами не надано жодного належного доказу.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 січня 2021 року та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з наведених вище підстав.

Крім того, на підставі положень ч.1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з Кодимської міської ради Одеської області на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у справі за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 3 371, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково

Рішення Кодимського районного суду Одеської області від 21 січня 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Кодимської міської ради Одеської області про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у неприйнятті рішення про безоплатну передачу квартири у власність у порядку приватизації та зобов`язання безоплатно передати житло у приватну власність у порядку приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - задовольнити частково.

Визнати дії Кодимської міської ради Одеської області, яка полягає у неприйнятті рішення про безоплатну передачу двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у порядку приватизації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неправомірними.

Визнати право ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на приватизацію квартири АДРЕСА_1 за відсутністю ордера.

Зобов`язати Кодимську міську раду Одеської області прийняти від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) документи щодо приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та прийняти рішення щодо приватизації вказаної квартири відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Стягнути з Кодимської міської ради Одеської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у справі в сумі 3 371, 20 гривень.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 23 грудня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе