Провадження № 22-ц/811/2215/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: державного нотаріуса Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., приватного нотаріуса Пилипенко Христини Олегівни про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

23 листопада 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: державного нотаріуса Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., приватного нотаріуса Пилипенко Христини Олегівни, про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що її рідна сестра ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 90 років.

Сестра проживала у місті Львові за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначала, що через незадовільний стан сестри їй пропонувалось переїхати до неї у м. Київ, проте вона відмовилася, також на контакті з сестрою перебувала її донька та онука.

З телефонних розмов із сестрою їй стало відомо, що сестра спілкується із жінкою на ім`я ОСОБА_5 , яка їй постійно скаржилася на своє непросте життя, проте коли сестра захворіла, вона жодним разом не згадувала про ОСОБА_5 .

В подальшому ОСОБА_4 померла, та всі витрати щодо її поховання взяли її донька та онука. Надалі вони вирішили звернутися до нотаріуса щодо подачі заяви про прийняття спадщини, який повідомив їм, що ОСОБА_4 залишила заповіт на іншу особу, яку вони не знали, яка її не доглядала, яка не була присутня при її похованні.

Надалі її донька та онука вирішили ознайомитися із заповітом, яких як виявилося було два. Перший був складений 21 січня 2020 о 12 год. 30 хв. на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що дуже схоже на прізвище її доньки « ОСОБА_7 ». Вважає, що можливо її сестра мала на увазі її доньку. Крім того зазначає, що даний заповіт був зареєстрований в Спадковому реєстрі 21 січня 2020 о 11 год. 50 хв., тобто раніше ніж був посвідчений нотаріусом, що свідчить про те, що нотаріус та особа на чиє ім`я складений заповіт все сфабрикували.

Після цього, допустивши неприпустимі помилки, нотаріус знову 03 лютого 2020 о 11 год. 50 хв. посвідчила другий заповіт на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На її думку, її сестру вели в оману та вона не знала, що підписує.

З урахуванням вищенаведеного, просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого 21 січня 2020 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В. та визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого 03 лютого 2020 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., а також стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третіх осіб: державного нотаріуса Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В., приватного нотаріуса Пилипенко Христини Олегівни про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що її покійна сестра ОСОБА_4 не мала близьких родичів у м. Львові, рік тому сестра повідомила їй, що познайомилася з жінкою на ім`я ОСОБА_5 , яка не має постійного заробітку та житла у Львові і сестра перейнялася непростою долею жінки та співчувала їй.

Вказувала, що спірний перший заповіт було зареєстровано в спадковому реєстрі 21 січня 2020 року о 11 год. 50 хв., тобто раніше, ніж він був посвідчений нотаріусом.

Зазначала, що допустивши неприпустимі помилки нотаріус 03 лютого 2020 року об. 11 годині 50 хв. посвідчила другий заповіт на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На думку позивачки, вищезазначені обставини свідчать про домовленість між нотаріусом та особою, на користь якої було складено заповіт та про те, що покійна ОСОБА_4 не знала і не усвідомлювала що вона підписувала та які наслідки складення вказаного заповіту.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яка була рідною сестрою позивача ОСОБА_3 .

Із матеріалів позовної заяви вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 о 12 год. 30 хв. на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померлою ОСОБА_4 було складено заповіт, який було зареєстровано у Спадковому реєстрі 21 січня 2020 о 11 год. 50 хв., тобто раніше ніж було посвідчено нотаріусом. Заповіт було посвідчено нотаріусом у Спадковому реєстрі до приходу заповідача в нотаріальну контору. Зазначає, що ОСОБА_4 ще не підписала заповіт, а він вже був зареєстрований нотаріусом у Спадковому реєстрі.

Крім того, 03 лютого 2020 о 11 год. 50 хв. нотаріус посвідчила другий заповіт померлої ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У матеріалах справи відсутні докази того, яким саме нотаріусом було посвідчено вищезазначені заповіти, а також доказів того, що вищезазначений заповіт від 21 січня 2020 року був зареєстрований у Спадковому реєстрі до посвідчення його нотаріусом, як відсутні і самі заповіти.

З клопотанням про їх витребування сторона позивача не зверталася, жодних запитів до нотаріуса щодо надання інформації з приводу вищезазначених заповітів у судовому засіданні, а також відповіді нотаріуса надано не було, що позбавляє суд надати правову оцінку вищезазначених заповітів складених померлою ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка зазначала, що ОСОБА_4 було 90 років, вона хворіла та постійно приймала ліки, тому могла не усвідомлювати своїх дій, однак жодних підтверджень стороною позивача про стан здоров`я померлої ОСОБА_4 , внаслідок якого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними суду надано не було.

Крім того, жодних доказів того, що на неї чинився тиск з боку нотаріуса чи особи, на яку було складено заповіт суду надано не було.

В суді першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_8 , яка є дочкою позивача ОСОБА_3 та племінницею померлої ОСОБА_4 , яка зазначила, що з ОСОБА_4 вона підтримувала родинні відносини, зазначила, що ОСОБА_9 хотіла проживати разом із ОСОБА_4 у її квартирі, на що вона відмовилася. Також повідомила суд, що за життя ОСОБА_4 не повідомляла про існування заповіту, також вона пропонувала ОСОБА_4 переїхати до її рідної сестри, однак вона відмовилася. Також зазначила, що після смерті ОСОБА_4 у її квартирі знайшли два розірвані заповіти.

Також в суді першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_10 , яка працює у Шевченківському відділенні соціальної допомоги у домашніх умовах, яка зазначає, що ОСОБА_4 була особою, яку доглядали, спочатку два рази на тиждень, а перед смертю кожного тижня. Про ОСОБА_9 вона чула, хоча не бачила. Зазначає, що померла ОСОБА_4 повідомляла перед смертю, що не хоче бачити ОСОБА_9 , також їй було відомо про існування заповіту від ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_9 , хоча вона вказувала, що це було її помилкою. Також їй відомо, що сестра померлої ОСОБА_3 не здійснювала догляд за нею, оскільки сама хворіла.

Відмовлячи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, які не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно з підпунктів 1.3, 1.7, 1.8, 1.11 пункту 1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 у заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Жодних доказів того, що померла ОСОБА_4 хронічно хворіла, мала фізичні вади або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, як і самого заповіту суду надано не було.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».

Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07 грудня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколоти Т.І.