Постанова

Іменем України

23 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 754/4636/17

провадження № 61-9788св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Анна Іванівна,

за позовом третьої особи:

позивач - ОСОБА_5 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Анна Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О. та касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 100 226, 53 доларів США, що згідно з курсом НБУ на 28 березня 2017 року становить 2 721 150, 53 грн; у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності у рівних частинах; визначити порядок та спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 .

На обґрунтування вимог зазначав про те, що 17 травня 2013 року уклав з ОСОБА_4 договір позики, за умовами якого надав останній в борг грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США, що на момент укладання договору за курсом НБУ становило 319 720 грн, на строк до 18 травня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 17 травня 2013 року він уклав з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., за умовами якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві приватної власності у рівних частинах. Пунктом 6.1 іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання або неналежного виконання ОСОБА_4 основного зобов`язання за договором позики в цілому чи в його частині, він як іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення своїх вимог та відшкодування витрат. Відповідно до пункту 6.4.1 іпотечного договору у разі набуття іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавці цим договором підтверджують свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язань з повернення грошових коштів станом на 28 березня 2017 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 2 721 150, 53 грн.

Він неодноразово звертався до ОСОБА_4 з вимогою щодо виконання договірних зобов`язань та до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з вимогами щодо забезпечення ними, як іпотекодавцями, виконання ОСОБА_4 основного зобов`язання за договором позики.

З огляду на те, що зобов`язання за договором позики не виконані, борг не сплачено, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , у якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 17 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом 17 травня 2013 року, та скасувати (виключити) з Державного реєстру іпотек запис про її обтяження, стягнути з відповідачів судові витрати.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що 17 травня 2013 року вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , співвласником якої вона є.

Іпотечний договір нею було укладено під впливом обману через тяжкі обставини в її житті. До укладення договору вона не була знайома з ОСОБА_1 . З ОСОБА_4 вона познайомилась приблизно у 2011 році. В той час у неї були тяжкі обставини в житті, у неї виявили ряд важких захворювань, що потребувало довготривалого та дороговартісного лікування. З 2012 року по 2013 рік вона неодноразово зустрічалась з ОСОБА_4 , яка вмовляла виступити її поручителем при отриманні грошової позики, за що вона б отримала 5 000 доларів США на лікування. При підписанні іпотечного договору ОСОБА_4 запевнила її, що поверне позику вчасно, про що написала розписку. Після укладання іпотечного договору ОСОБА_4 з обіцяних 5 000 доларів США передала їй лише 2 000 доларів США.

З огляду на наведене, ОСОБА_2 просила її зустрічний позов задовольнити.

У листопаді 2017 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , у якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просив визнати недійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 від 17 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., зняти заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І. 17 травня 2013 року, та скасувати (виключити) з Державного реєстру іпотек запис про її обтяження.

Позов ОСОБА_5 мотивований тим, що з 04 вересня 1982 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 08 липня 2005 року спірна квартира згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» була приватизована їх сім`єю, про що отримано відповідне свідоцтво про право власності на житло. При приватизації квартири загальною площею 55,46 кв. м безоплатній передачі підлягало лише 31,78 кв. м, за решту площі було здійснено доплату спільними коштами подружжя. Таким чином, вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя.

У листопаді 2017 року йому стало відомо, що їх квартира була передана в іпотеку 17 травня 2013 року. При цьому згоди на укладення вказаного договору як співвласник квартири він не надавав. З урахуванням наведеного, ОСОБА_5 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 травня 2013 року у розмірі: основна сума боргу - 40 000, 00 доларів США, що еквівалентно 1 086 000, 00 грн, відсотки за користування грошовими коштами протягом терміну дії договору у розмірі 10 548, 38 доларів США, що еквівалентно 283 945, 02 грн, відсотки за користування грошовими коштами у період з 19 травня 2015 року по 28 березня 2017 року включно у розмір 13 033, 41 доларів США, що еквівалентно 353 857, 08 грн, пеня у розмірі 34 211, 88 доларів США, що еквівалентно 928 852, 54 грн, а також судові витрати у розмірі 8 000, 00 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Визнанонедійсним іпотечний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 17 травня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., зареєстрований у реєстрі за № 346.

Знятозаборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., та виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження.

Вирішено питання стосовно розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з наявності підстав для стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики з урахуванням того, що вона належним чином не виконувала його умови та в обумовлений в договорі строк не повернула заборгованість. ОСОБА_4 не надала належні та допустимі докази на підтвердження часткового виконання зобов'язань за договором позики.

Дослідженими у справі доказами встановлено наявність у ОСОБА_3 тяжких обставин станом на момент укладення оспорюваного договору. Наявність онкологічного захворювання, проходження лікування, проведення операції спонукали ОСОБА_3 укласти іпотечний договір на вкрай невигідних для себе умовах, тому договір іпотеки підлягає визнанню недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Встановлено, що при проведенні приватизації квартири АДРЕСА_3 частин квартири, за які було сплачено спільні грошові кошти подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як за надлишкову площу, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки приватизація здійснювалась під час перебування сторін у шлюбі.

Враховуючи вимоги статті 65 СК України та частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» для укладення іпотечного договору ОСОБА_3 необхідно було отримати нотаріально посвідчену згоду співвласника ОСОБА_5 .

У зв`язку з відсутністю такої згоди оспорюваний договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, тому відсутні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання договору іпотеки недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний договір іпотеки не передбачав отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 будь-якої грошової винагороди та був укладений лише з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики від 17 травня 2013 року. Усні домовленості, які існували між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо передачі останній грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США, не можуть тягнути за собою недійсність договору іпотеки, стороною якого ОСОБА_4 не була. З огляду на наведене, оспорюваний договір іпотеки не підлягає визнанню недійсним з підстав, заявлених ОСОБА_3 .

Разом з тим, правильними є висновки суду першої інстанції про визнання недійсним іпотечного договору у зв'язку з ненаданням ОСОБА_5 нотаріально посвідченої згоди на укладення ОСОБА_3 цього правочину. 43/100 спірної квартири було приватизовано шляхом викупу подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у держави, внаслідок чого вони набули право спільної сумісної власності на вказану частку квартири.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У липні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні його вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та визначити порядок і спосіб реалізації предмета іпотеки. Також просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 , та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року в справі № 6-79цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс16, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-2165цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 2469цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1503цс16, у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також вказував на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року по 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Разом з тим, на сьогодні відсутні висновки щодо застосування статей 1-3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статей 57, 60, 61, 65 СК України в аналогічних спірних правовідносинах.

Той з подружжя, хто не брав участь у приватизації, не наділений правом викупу надлишкової площі квартири в порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому не може набути право власності на квартиру в такий спосіб.

Доплата за надлишкову площу під час проведення приватизації може бути здійснена як цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі (житловими чеками), так і грошима. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що доплата за 43/100 частини квартири, як за надлишкову площу, було здійснено ОСОБА_3 саме грошовими коштами, які належать подружжю.

Суди безпідставно відмовити у застосуванні позовної давності до вимог ОСОБА_5 .

У серпні 2021 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та залишити в цій частині рішення суду першої інстанції в силі, а також скасувати постанову апеляційного суду в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судових витрат.

На обґрунтування касаційної скарги зазначала про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 757/4040/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 755/22171/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 760/7723/16-ц, від 29 березня 2021 року в справі № 369/13272/18-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 380/1066/19, від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц, від 21 жовтня 2020 року у справі № 759/9962/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 2041/9549/18(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

Також вказувала на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Факт існування у ОСОБА_3 на момент укладення іпотечного договору тяжких обставин у вигляді онкологічної хвороби підтверджений належними доказами та не оспорюється ніким з учасників справи. Єдиною причиною, по якій ОСОБА_3 була змушена укласти оспорюваний договір, є відсутність власних коштів на дороговартісне лікування та обіцянка ОСОБА_4 надати їй 5 000 доларів США на лікування після укладення договору іпотеки.

Про те, що оспорюваний договір був укладений ОСОБА_3 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах свідчать наступні обставини: вона не є позичальником-вигодонабувачем за договором, ОСОБА_4 не була близькою для неї людиною; вартість квартири на моменту укладення спірного договору перевищувала суму позики, відтак в іпотеку було передане єдине житло вартістю 58 488 доларів США взамін на усну обіцянку отримати 5 000 доларів США на лікування.

Суди безпідставно не застосували позовну давність до вимог ОСОБА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано її матеріали з Деснянського районного суду м Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

31 серпня 2021 року матеріали справи № 754/4636/17 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2022 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_5 та ОСОБА_2 направили відзиви на касаційні скарги, в яких просив касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, а касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 направив відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив залишити його без задоволення.

Судові рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики в касаційному порядку не оскаржувалися та в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, що еквівалентно 319 720 грн за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору, а ОСОБА_4 зобов`язалася повернути позикодавцю 40 000 доларів США не пізніше 18 травня 2015 року. За кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язалася сплатити позикодавцю суму із розрахунку 17% річних від зазначеної суми позики.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань за договором позики 17 травня 2013 року між ОСОБА_1 (іпотекодержателем) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (іпотекодавцями) був укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бакай А. І., реєстровий № 353. Згідно з умовами вказаного договору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як співвласники квартири АДРЕСА_1 передали її в іпотеку ОСОБА_1 з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики від 17 травня 2013 року.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором позики виконав та надав ОСОБА_4 грошові кошти в обумовленому договором розмірі, разом з тим ОСОБА_4 зобов`язання не виконала і у строк, визначений договором, грошові кошти позивачу не повернула та продовжує ухилятися від виконання зобов`язань.

19 серпня 2014 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_4 , як позичальнику, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як майновим поручителям, претензію про необхідність виконання взятих на себе зобов`язань в частині сплати частини платежів, відсотків за користування коштами та штрафу.

19 березня 2015 року, 17 лютого 2017 року ОСОБА_1 направляв ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимогу щодо необхідності виконання ними взятих на себе зобов`язань за договором іпотеки та передачі об`єкта іпотеки в його власність.

Вказані вимоги ОСОБА_1 залишилися невиконаними ОСОБА_4 в частині повернення отриманих у позику коштів та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в частині передачі у власність предмета іпотеки в рахунок погашення боргу.

Суди попередніх інстанцій також встановили, що ОСОБА_3 з 04 вересня 1982 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Відповідно до Розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 у рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08 липня 2005 року.

Згідно з розрахунком вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, від 08 липня 2005 року квартира має загальну площу 55,46 кв. м. Відновна вартість квартири становить 9, 98 грн. Розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі мешканцям квартири, становить 31,78 кв. м, при цьому розмір площі, що підлягає оплаті, становить 23,68 кв. м. Розмір доплати за надлишкову площу становив 4,26 грн, що складає 42,7 % від загальної вартості квартири.

Як встановлено судами, на момент укладення оспорюваного договору іпотеки у ОСОБА_3 було діагностовано онкологічне захворювання, що підтверджується довідкою № 474 від 18 березня 2013 року Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф. О. С. Коломійченка АМН України», результатом дослідження №1848/13 від 25 березня 2013 року Державної установи «Інститут отоларингології ім. проф. О. С. Коломійченка АМН України», випискою з медичної карти від 17 квітня 2013 року Київської міської клінічної ендокринологічної лікарні про направлення до Київської міської онкологічної лікарні, медичним висновком ЛКК № 51 від 14 травня 2013 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_3 зазначала, що оспорюваний іпотечний договір від 17 травня 2013 року укладений під впливом обману у зв`язку з тяжкими обставинами у її житті на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення.

Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

ОСОБА_3 як на підставу заявлених нею позовних вимог посилалася також на те, що оспорюваний правочин був вчинений на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона потребувала грошових коштів на лікування, які їй пообіцяла виплатити ОСОБА_4 як винагороду за укладення договору іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав передбачених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах. Наявність тяжких обставин обумовлюють укладення правочину на вкрай невигідних умовах, натомість, за відсутності тяжких обставин, які б спонукали особу вчинити правочин на таких умовах, посилання заявника на вчинення правочину на вкрай невигідних умовах, не є підставою для визнання угоди недійсною з підстав передбачених статтею 223 ЦК України.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 9.13 іпотечного договору від 17 травня 2013 року сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладений без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення.

Апеляційний суд установивши, що ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами факт укладення договору на вкрай невигідних для неї умовах під впливом тяжких обставин, її обману під час укладення оспорюваного іпотечного договору, а також те, що вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при вчиненні правочину, і мала намір укласти інший договір, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, зазначених ОСОБА_3 .

Усні домовленості, які нібито існували між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо отримання останньою 5 000 доларів США за укладення іпотечного договору, не можуть тягнути за собою недійсність договору іпотеки, стороною якого ОСОБА_4 не була.

Щодо позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_5 .

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житло від 08 липня 2005 року) визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

За змістом вищенаведених положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власником приватизованого житла стає особа (особи), яка (які) в установленому законом порядку взяла (взяли) участь у його приватизації.

Статтею 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, чинній на час укладення між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору іпотеки від 17 травня 2013 року, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Суди встановили, що з 04 вересня 1982 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до Розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було приватизовано квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 08 липня 2005 року.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору, суди виходили з того, що 43/100 спірної квартири було викуплено подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_3 як надлишок загальної площі квартири під час її приватизації, відтак ця частина квартири є спільною сумісною власністю подружжя на підставі статей 60, 61 СК України.

Таким чином, оспорюваний іпотечний договір від 17 травня 2013 року був укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без письмової згоди співвласника квартири, переданої в іпотеку - ОСОБА_5 , що є підставою для визнання його недійсним.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками судів з огляду на наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до розрахунку вартості надлишкової загальної площі квартири, що приватизується, затвердженого розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1021 від 08 липня 2005 року, квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 54, 46 кв. м, а розмір загальної площі, яка підлягає безоплатній передачі мешканцям квартири, становить 31, 78 кв. м. Розмір надлишків площі квартири, яка підлягає оплаті, становить 23, 68 кв. м, а розмір доплати за неї - 4, 26 грн.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що вказана доплата була здійснена за рахунок спільних грошових коштів подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , а не за рахунок житлових чеків.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 було викуплено подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за рахунок спільних коштів, є спільною сумісною власністю подружжя, відтак ОСОБА_3 не могла укласти іпотечний договір без згоди ОСОБА_5 як співвласника спірної нерухомості.

Апеляційний суд на наведене уваги не звернув, помилки, допущені судом першої інстанції, не виправив та залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним іпотечного договору ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, та вважає за необхідне оскаржувані судові рішення в цій частині скасувати й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5 .

Оскільки вимоги первісного позову ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки судами по суті не розглядалася з огляду на задоволення ними вимог про визнання недійсним іпотечного договору, рішення судів попередніх інстанцій в цій частині підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним залишити без змін.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бакай Анна Іванівна про визнання договору іпотеки недійсним скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

СуддіА. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун

М. Ю. Тітов