ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року м.Суми

Справа №591/7225/21

Номер провадження 22-ц/816/1130/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 .

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мачули Антоніни Анатоліївни на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30травня 2022 року, в складі судді Шелєхової Г.В., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 31 травня 2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у жовтні 2021 року, позивач просила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування спільним допоміжним приміщенням загального користування сараєм, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні спільним допоміжним приміщенням загального користування сараєм, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та забезпечити їй вільний доступ у дане приміщення звільнивши його від власного майна.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласницею квартири у будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що у дворі вказаного будинку знаходиться сараї, які перебувають у загальному користуванні мешканців будинку. Зазначає, що сараєм, який закріплено за її квартирою користується ОСОБА_2 , що проживає в сусідньому будинку. Добровільно звільнити вищевказаний сарай ОСОБА_2 відмовляється мотивуючи свою відмову тим, що попередній власник квартири, яку вона придбала, надав вказаний сарай йому в оренду, проте ніяких документів з цього приводу він їй не надав. Зазначає, що в неї немає можливості розмістити інвентар та велосипед з іншими речами, оскільки останній зайнятий відповідачем. Таким чином, відповідач фактично перешкоджає їй та її сім`ї користуватися вищевказаним сараєм.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 травня 2022 року позов задоволено. Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування сараєм, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні сараєм, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 та забезпечення вільного доступу їй у дане приміщення, звільнити його від власного майна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Ухвалюючи оскаржуванерішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний сарай є приналежністю квартири, яка знаходиться у власності позивача та третьої особи, а надана відповідачем розписка не містить відомостей про те, який саме сарай переданий відповідачу та чи взагалі ОСОБА_3 мав у власності вказане приміщення. При цьому жодних правовстановлюючих документів на вищевказане приміщення відповідач не надав. Крім того відповідачем не доведено наявність законних підстав для користування спірним сараєм.

Не погоджуючись із вказанимрішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Мачула Антоніна Анатоліївнаподала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуванерішення судупершої інстанції та ухвалитинове, яким в задоволення позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд безпідставно встановив, що із 15 розташованих сараїв саме сарай, яким користується відповідач перешкоджає їй та її сім`ї користуватися сараєм, який закріплений за квартирою АДРЕСА_3 в будинку, власницею якого є позивач. У технічній документації не міститься нумерації сараїв. Крім того, вказаний сарай було ним відремонтовано

При цьому попередній власник вказаної квартири ОСОБА_4 взагалі не користувався спірним сараєм, оскільки відповідно до розписки від 11.11.2006 року попередній власник квартири ОСОБА_3 продав його відповідачу за 200 грн. Крім того, спірний сарай на балансі департаменту інфраструктури міста не знаходиться і не належить до житлового фонду, а тому не є допоміжним приміщенням житлового будинку, співвласником якого є позивачка. Таким чином, ОСОБА_4 не передав позивачці спірне нежитлове приміщення за договором купівлі продажу квартири від 20.07.2020 року.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Позивач до суду не прибула, про дату, час та місце проведення судового засідання належним чином повідомлена.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2020 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 придбали у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_4 (а.с.10-11).

Як вбачається з технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , будинок має господарську будівлю сарай «Б», який складається з 16 секцій. В будинку 16 квартир, кількість сараїв в господарській будівлі відповідає кількості квартир (а.с.8-9).

Відповідно до розписки від 11.11.2006 року, ОСОБА_3 отримав 200 грн. від ОСОБА_2 за продаж належного йому сараю, що знаходиться біля будинку (а.с.42).

Згідно з повідомленням Департаменту інфраструктури міста СМР від 07.12.2021 року сарай, що розташований за адресою АДРЕСА_1 на балансі департаменту не знаходиться (а.с. 43).

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників;

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

За правилами встановленими ч. 3 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» у разі відчуження квартири чи нежитлового приміщення новий власник набуває усіх прав попереднього власника як співвласника.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості.

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі N 14-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців.

Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі № 598/175/15-ц.

Для визначення допоміжного приміщення для забезпечення експлуатації багатоквартирного жилого будинку, які призначені для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Колегія суддів звертає увагу, що за договором купівлі-продажу квартири від 20.07.2020 року позивач набула у власність 1/2 частку однокімнатної квартири АДРЕСА_4 . Ніякого допоміжного приміщеннядля забезпечення експлуатації квартири та побутового обслуговування її мешканців, в цьому договорі не зазначено.

Крім того, відсутні в матеріалах справи докази про належність спірного приміщення, розташованого в окремій будівлі, як допоміжного приміщення для забезпечення експлуатації як квартири, так і будинку,побутового обслуговування її мешканців, та належить до житлового фонд і не є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

З матеріалів справи з технічної документації станом на 13 травня 2016 року 16-ти квартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , де знаходиться квартира позивача, на схематичному плані земельної ділянки, на якій знаходиться споруда житлового будинку окремо відображено як господарська будівля (сарай) літ. «Б» поділений на 16 секцій.

Згідно журналу розрахунків площ приміщення квартири АДРЕСА_3 , квартира має 4 приміщення: коридор, туалет, кухні, житлова.

Дані проте, що секція в будівлі сараю, яку використовує відповідач для побутових потреб і придбана ним ще в листопаді 2006 року за 200 грн за розпискоюу ОСОБА_3 , який проживав в квартирі АДРЕСА_3 цього будинку, є допоміжним приміщенням цієї квартири відсутні.

Будівля житлового будинку облаштована інженерними обладнаннями: центральним опаленням, гарячим водопостачанням, водопроводом і каналізацією, електропостачанням.

Отже, висновки суду першої інстанції, що зайнята відповідачем секція є допоміжним приміщенням саме квартири АДРЕСА_3 , оскільки кількість секцій в будівлі сараю відповідає кількості квартир в будинку, яке використовувалось для зберігання вугля та дров попереднім власником цієї квартири,на підставі допиту свідка ОСОБА_6 , гуртуються на припущенням і не підтверджується технічною документацією цього будинку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Разом з тим, всупереч вищевказаних положень процесуального закону, позивачем не було надано до суду доказів виникнення у неї права на використання спірного окремо розташованого приміщення.

Завданням цивільного судочинства в силу ст.2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Оскільки позивач не підтвердила в суді, що став власником 1/2 частки однокімнатної квартири, за якою закріплено зайняте відповідачем секція будівлі сараю, як допоміжне приміщення для забезпечення експлуатації квартири та побутового обслуговування її мешканців, колегія судді визнає оскаржене рішення таким, що ухвалене з порушенням ст. 263 ЦПК України, бо не ґрунтуватися на засадах верховенства права, єнезаконним танеобґрунтованим. Мотиви позову не знайшли свого підтвердження доказами наданими позивачем.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довела в суді про порушення стороною відповідача її прав власності, а саме з набуттям права власності на квартиру виникнення у неї права на користування спірним приміщенням, бо не довела перед судом, що дане окреме нежитлове приміщення було передане безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;порушення норм процесуального права, колегія суддів визнає, за необхідне скасувати оскаржене рішення місцевого суду та прийняти нову постанову про відмову у задоволені позову.

На підставі ст. 141 цього Кодексу у відшкодування фактично понесених витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги на користь відповідача слід стягнути 1362 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Мачули Антоніни Анатоліївни задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 30 травня 2022 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за апеляційний перегляд справи в розмірі 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко