КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022року місто Київ.

Справа 358/3/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11593/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді Желепи О. В.,

суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф.

за участю секретаря судового засідання Ковальової В. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги :

ОСОБА_1

Акіонернго товариства "Укртрансгаз"

на рішення Богуславського районного суду Київської області від 25 серпня 2022 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укртрансгаз" про стягнення заборговаості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та уточнивши свої вимоги, просить суд визнати неповною виплату АТ «Укртрансгаз» розрахункових сум при його звільненні та стягнути з АТ «Укртрансгаз» на його користь: середню заробітну плату за час виконання ним громадських обов`язків в ЗСУ за період з 01.02.2020 по 10.02.2020 в сумі 5726,94 грн.; 48614 грн. премій до Дня працівника нафтової, газової та нафтопереробної промисловості; різницю відпускних та компенсацію відпустки в сумі 7141,12 грн. та 59353,72 грн. відповідно; різницю в заробітній платі за лютий та березень 2020 року на загальну суму 946,60 грн; різницю допомоги при звільненні в загальній сумі 17561,22 грн; 190578,12 грн. індексації інфляції всіх вищеперерахованих заборгованих коштів; середній заробіток з часу неповного розрахунку по 01.07.2022 в сумі 534517,20 грн.; моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом в.о. начальника управління Золотоніського ЛВУМГ філії «Оператор ГТС України» АТ «Укртрансгаз» №18-к від 28.02.2020 його було звільнено у зв`язку із скороченням. При цьому, з ним було неповністю проведено розрахунок, як того вимагає ст. 116 КЗпП України. Як видно з розрахункових листів за лютий і березень 2020 року йому не було виплачено середню заробітну плату за час виконання ним державних обов`язків в Збройних Силах України згідно ст. 119 КЗпП України з 01.02.2020 по 10.02.2020 (за лютий місяць 2020 року оплачено лише 4 робочі дні та 13 днів відпустки). Попередню заборгованість по цьому питанню в зв`язку з відмовою боржника робити це добровільно, згідно останнього рішення суду від 12 березня 2020 року було стягнуто лише по 31.01.2020.

Крім того, незважаючи на його заяву йому не було виплачено заборгованість по преміям з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості відповідно до п. 4.12 колективного договору у розмірі посадового окладу за 2015-2019 роки, що становить: 2015р. - 6413 грн., 2016р. - 9001 грн., 2017р. - 9932 грн., 2018р. - 10158 грн., 2019р. - 13110 грн., всього на загальну суму 48614 грн.

Також позивач зазначає, що відповідач неправильно проводив розрахунок всіх виплат у 2020 році, оскільки згідно розрахункових листів обчислення проводились виходячи з посадового окладу, що становить 13110 грн. Однак, згідно п. 4.18 колективного договору заробітна плата щорічно має збільшуватись не менше ніж на 25%. Оскільки, згідно довідок відповідача, останнє підвищення його посадового окладу відбулося 01.12.2018 і становило 13110 грн., то не пізніше 01.12.2019 його оклад мав би бути збільшеним на вказану величину, що становить 13110 * 1,25 = 16388 грн. та який мав би бути чинним і в 2020 році. Тому всі виплати в 2020 році нараховані неправильно по заниженому окладу без врахування індексації і квартальної премії, яка була виплачена 06.07.2020.

Для правильності розрахунку, пропорційно (в 1,25 раз) має бути збільшена заробітна плата, індексація заробітної плати та премія. Так, оклад за лютий має бути: 2622 *1,25 = 3277,50 грн., що на 655,50 грн. більше. Індексація за лютий має становити: 14,29 * 1,25 = 17,81 грн, що на 3,52 більше. Оклад за березень має бути: 624,29 * 1,25 = 780,36 грн., що на 156,07 грн. більше. Індексація за березень: 3,40 * 1,25 = 4,25 грн., що на 0,85 грн. більше. Премія за квартал: 522,65 грн. * 1,25 = 653,31 грн., що на 130,66 грн. більше.

Також при визначенні середньоденного заробітку для нарахування відпускних та компенсації відпускних, відповідач неправомірно брав надуманий дохід за останні 12 місяців та ділив його на 354 дні в році, хоча, як відомо, останній рік він (позивач) не працював і доходів не мав. Тому, в даному випадку для визначення середньоденного заробітку, згідно п.2 постанови КМУ №100 від 08.02.1995, потрібно було за основу брати фактично відпрацьований час за лютий місяць, який визначається наступним чином:

ЗП сер. ден. = (ЗП лют. + Інд. лют. + Пр. лют.) / Дні відпр.

де ЗП лют. - заробітна плата за лютий місяць;

Інд. лют. - індексація зарплати за лютий місяць;

Дні відпр - кількість відпрацьованих днів в лютому місяці;

Пр. лют. - премія за лютий місяць = 653,31 * 4/5 = 522,65 грн.

Звідси:

ЗП сер. ден. = (3277,50 + 17,81 + 522,65) / 4 = 954,49 грн.

Виходячи з цього можна правильно взнати всі інші нараховані кошти. Так, відпускні в лютому 2020 року мали б становити: Відп. лют. = ЗП сер. ден. * Дні відп. = 954,49 * 14 = 13362,86 грн. Тобто, різниця з нарахованою відповідачем сумою становить: 13362,86 -6221,74 = 7141,12 грн.

За період з 01.02.2020 по 10.02.2020 йому мали виплатити середньої зарплати:

ЗП лют. 01-10 = ЗП сер. ден. * Дні роб. = 954,49 * 6 = 5726,94 грн. А компенсація відпускних складає: ЗП сер. ден. * Дні відп. = 954,49 * 116 = 110720,84 грн, що на 110720,84 - 51367,12 = 59353,72 грн. більше ніж нарахував відповідач.

При визначенні середньомісячного доходу для нарахування вихідної допомоги при звільненні, відповідно п.4 постанови КМУ №100 від 08.02.1995р., потрібно було за основу також брати фактично відпрацьований час за лютий місяць, який визначається наступним чином:

ЗП сер. міс. = ЗП сер. ден. * Дні роб. = 954,49 * 20 = 19089,80 грн. Вихідна допомога по припиненню трудового договору становить: 19089,80 * 2 = 38179,60 грн., що на 38179,60 - 26197,24 = 11982,36 грн. більше ніж нарахував відповідач.

Таким чином, станом на 02.03.2020 відповідач не доплатив йому (позивачу) коштів на загальну суму: Борг = 48614 + 655,50 + 3,52 + 156,07 + 0,85 + 130,66 +7141,12 + 5726,94 + 59353,72 + 5578,86 + 11982,36 = 139343,60 грн.

Також позивач вказує на те, що відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» та роз`яснення Конституційного Суду України (справа № 8-рп/2013 від 15.10.2013р.) ці виплати входять складовою частиною до структури заробітної плати та мають періодичний характер, тому згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», ЗУ « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», постанови КМУ від 20 грудня 1997 р. N 1427 «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати», а також постанови КМУ від 21 лютого 2001 р. N 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» він має право на компенсацію знецінення вищевказаних сум в наслідок інфляції. Розмір заборгованих коштів з урахуванням індексу інфляції становить 190578,12 грн.

Також, відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП роботодавець, що не здійснив виплату всіх сум при звільненні, повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Станом на 01.07.2022 середній заробіток з часу неповного розрахунку становить 534517,20 грн.

Обгрунтовуючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, позивач зазначає, що відповідач порушив його законні права, що стало причиною його душевних страждань через несправедливість, неможливість покращити матеріальне становище його сім`ї та нанесло йому збитки. При цьому, злочинна бездіяльність відповідача щодо неповного розрахунку при звільненні, порушила його законні права на отримання належних виплат та позбавили його і сім`ю засобів до існування в період надзвичайної ситуації (карантину) в країні. Таке несправедливе ставлення до нього призвело до великих душевних страждань та переживань, що призвело до погіршення його фізичного стану. В наслідок чого, на нервовому грунті, в результаті прогресування захворювання (гіпертонія), він став інвалідом, що підтверджується відповідним рішенням МСЕК. Також, протиправна поведінка відповідача вплинула на його соціально-психологічний стан, завдала великих душевних страждань та мук, а також змусила його витрачати свій особистий час та кошти на судовий розгляд по вирішенню створених відповідачем проблем. Все це призвело до втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало додаткових зусиль для організації його життя та завдало моральної шкоди, яку він оцінює в 100000 грн.

РішеннямБогуславського районного суду Київської області від 25 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Акціонерного товариства «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 3725 гривень 95 коп. середнього заробітку за період з 01.02.2020 по 10.02.2020, 3000 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку та 1000 гривень моральної шкоди, всього 7725 (сім тисяч сімсот двадцять п`ять) гривень 95 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій просив про його скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, а за неможливості , - ухвалити рішення про задоволення його вимог в повному обсязі.

В скарзі посилався на неповне з`ясування обставин справи, на невідповідність висновків обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга містить доводи про те, що рішення суду не містить висновків, щодо проведення відповідачем неналежного розрахунку з позивачем при звільненні. Суд безпідставно відмовив у вимогах про стягнення індексу інфляції у зв`язку з невиплатою середньої заробітної плати. Суд безпідставно виправдовує бездіяльність відповідача в частині не виконання умов колективного договору про підвищення посадового окладу щорічно на 25%.

Суд встановивши борг по середній заробітній платі за лютий 2020 року, безпідставно не погодився з доводами, що не врахування цієї суми при визначенні розміру відпускних, премій та вихідної допомоги, призвело до недоплати позивачу вказаних виплат.

Скарга також містить доводи про неправомірне зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, та зменшення заявленої позивачем до відшкодування моральної шкоди.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати. в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. При цьому скарга містить доводи про те, що позивач не надавав відповідачу докази про виконання ним особливих завдань в лютому 2020 році, а тому у позивача не було підстав нараховувати середній заробіток за цей період, який суд безпідставно стягнув. Враховуючи це, суд також не мав підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку та моральної шкоди. Скарга також містить доводи про недоведеність позивачем спричинення йому моральних страждань.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відовідача Мотлях О.О. доводи скарги підтримав.

Позивач до апеляційного суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи частково позов суд вважав встановленими такі обставини.

Позивач ОСОБА_1 працював на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та був звільнений з роботи наказом начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, відповідно до пункту 3 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 10.11.2015 року по справі №358/1223/15-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укртрансгаз» було задоволено, скасовано наказ начальника Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів №40-к від 06.05.2015 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді інженера групи метрології дільниці автоматизації виробництва та телемеханіки Богуславського промислового майданчика Золотоніського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів з 06 травня 2015 року. У відповідності до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року у справі № 358/1223/15-ц, згідно якого позивача поновлено на роботі, набрало законної сили 08 грудня 2016 року відповідно ухвали апеляційного суду Київської області.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31.08.2017 по справі №358/630/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 217416,26 грн. середнього заробітку, 35581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10000 грн. моральної шкоди.

19.01.2018 Апеляційний суд Київської області своєю постановою по справі №22ц780/79/2018 змінив рішення Богуславського районного суду по справі №358/630/17 від 31.08.2017 і постановив стягнути з ПАТ «Укртрансгаз» на користь позивача 291929,35 грн. середнього заробітку за період з 06 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року. В решті рішення Богуславського районного суду від 31.08.2017 залишено без змін.

Згідно Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» залишено без задоволення. Рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2018 року залишено без змін.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року по справі №358/878/18 задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 206826,66 грн. середнього заробітку за період з 01.09.2017 по 31.12.2018 та 10000 грн. моральної шкоди.

Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 29 травня 2019 року апеляційна скарга АТ «Укртрансгаз» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» залишена без задоволення, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 04 січня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року по справі №358/875/19 задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 188474,37 грн. середнього заробітку за період з 01.01.2019 по 31.01.2020 та 20000 грн. моральної шкоди.

Згідно Постанови Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року апеляційна скарга АТ «Укртрансгаз» задоволена частково, а рішення Богуславського районного суду Київської області від 12 березня 2020 року змінено в частині стягнення моральної шкоди з 20000 гривень до 5000 гривень.

На виконання рішення Богуславського районного суду Київської області від 10 листопада 2015 року начальником Золотоніського ЛВУ МГ Кодацьким М.П. 19.05.16 року було видано наказ №55-К про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Даний факт встановлено рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17.

Відомості про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.02.2020 по 10.02.2020 року відсутні. Відповідач визнає факт невиплати заробітної плати ОСОБА_1 , а також свою позицію мотивує тим, що сам факт поновлення ОСОБА_1 на роботі не надає роботодавцю правових підстав та не створює обов`язку нарахування йому заробітної плати як такої, якщо він не виконував роботи і не надав документів, які б підтверджували факт проходження громадянами України військової служби чи виконання особливих завдань у Збройних Силах України.

Судом встановлено, що позивач надав суду достатні докази, які підтверджують факт, що 11.05.2015 року ОСОБА_1 було мобілізовано до лав Збройних Сил України для проведення антитерористичної операції на сході країни і до 10.02.2020 він перебував на службі в ЗСУ за контрактом.

Зокрема, цей факт було встановлено рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17, та прийнято до уваги наказ військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.05.2015 року №22, довідку т.в.о військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27 лютого 2017 року №35, якими підтверджено, що ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року» «Про часткову мобілізацію» 11.05.2015 року був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 і проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 по 04.08.2016 року.

Довідкою військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 №89 від 11.02.2020 підтверджується, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді начальника відділення забезпечення, з 04.08.2016 по 10.02.2020.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Верховний Суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття «особливий період», а саме в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17) установлено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 №303/2014 «Про часткову мобілізацію» (Указ № 303/2014). Також у цій справі наголошується, що Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

За останні два календарні місяці роботи, які передували місяцю мобілізації, середньоденна заробітна плата позивача складала 306,96 гривень (6413 + 6172,17 : 41 = 306,96 грн.), що було встановлено рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17.

Згідно довідки АТ «Укртрансгаз» від 16.03.2021 посадовий оклад ОСОБА_1 за період роботи в Золотоніському лінійному управлінні магістральних газопроводів становив з 01.12.2018 по 02.03.2020 - 13110 гривень, коефіцієнт підвищення з травня 2015 року складає - 13110 грн. : 6413 грн. = 2,044.

Таким чином, середньоденна заробітна плата в зв`язку з підвищенням посадових окладів з травня 2015 року по 02.2020 року становитиме 627,43 грн. (306,96 грн. х 2,044 = 627,43 грн.), збережений середній заробіток позивача за період з 01.02.2020 по 10.02.2020 ( 6 робочих днів) з відрахуванням військового збору становить 3725 гривень 95 коп. ( 627,43 грн. х 6 = 3763,58 грн. - 37,63 грн. = 3725,95 грн.).

Щодо вимог позивача про збільшення його посадового окладу до 16388 гривень, з урахуванням п. 4.18 Колективного договору, яким визначено, що заробітна плата щорічно має збільшуватися не менше ніж на 25 %, суд не вбачає підстав для такого збільшення, оскільки згідно інформації відповідача протягом 2019 року перегляд посадових окладів працівників Товариства не проводився, так як в АТ «Укртрансгаз» в цей період здійснювалась процедура анбандлінгу, тобто процес впровадження та реалізації проекту «Відокремлення діяльності з транспортування природного газу», реалізованого на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, що мало наслідком припинення діяльності Товариства з транспортування природного газу та зумовило реальне зменшення фінансових можливостей Товариства.

При цьому, розмір посадового окладу ОСОБА_1 з 01.12.2018 по 02.03.2020 становив 13110,00 грн, що підтверджується довідкою № 66-д АТ «Укртрансгаз» від 16.03.2021.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті премій до Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості за період 2015 - 2019 років, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про збройні сили України» соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) і спеціальні збори, та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Таким чином, з урахуванням наведеного за позивачем до дня фактичного звільнення з військової служби, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, а саме в АТ «Укртрансгаз», а також він має право на виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України.

Положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України передбачають право позивача на збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, але дана норма закону не передбачає право на отримання інших виплат, в тому числі премій в тих розмірах, які отримують працівники на підприємстві.

Крім того, відповідно до п. 4.12 Колективного договору 2016-2018 АТ «Укртрансгаз» передбачено, що здійснюється преміювання працівників, які працюють або мають пропрацювати відповідно до трудового договору 183 і більше календарних днів у році з нагоди Дня працівників нафтової, газової та нафтопереробної промисловості у розмірі посадового окладу.

Щодо вимог позивача про застосування Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та нарахування індексації інфляції на всі заборговані кошти в розмірі 190578,12 грн., суд враховує наступне.

У зв`язку з порушенням встановлених строків виплати заробітної плати підприємства, установи та організації всіх форм власності мають здійснювати нарахування сум компенсації працівникам у разі її несвоєчасної виплати. Компенсація провадиться відповідно до: Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 р. № 2050-ІІІ; Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.

З урахуванням наведеного, суд встановив, що вимоги позивача про нарахування індексації інфляції на всі заборговані кошти в розмірі 190578,12 грн. не грунтуються на вимогах закону, оскільки належним способом захисту у разі невиплати повного розрахунку при звільненні, для звільненого працівника є право на застосування положень статті 117 КЗпП України.

Позивачем заявлені такі вимоги і він просить стягнути з відповідача середній заробіток з часу неповного розрахунку по 01.07.2022 в сумі 534517,20 грн.

При цьому суд погоджується з розрахунком позивача про визначення середньоденного заробітку за лютий 2020 року, який становить 954,49 грн., оскільки до розрахунку взято заробітну плату за 4 робочі дні та нараховану премію за лютий місяць.

Однак, суд з урахуванням правової позиції Верховного Суду вважає за необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 .

Так, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За наведених обставин, суд вважає, що заявлені позивачем до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, необхідно зменшити до 3000 гривень. При цьому суд враховує розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, який становить 3725 гривень 95 коп., поведінку позивача, який мав право на звернення до суду з даним позовом, починаючи з липня 2020 року, коли дізнався, що з ним було проведено неповний розрахунок, а подав позов до суду лише 06.01.2022.

Оскільки виплата позивачу належних сум при звільненні не була проведена, то як наслідок позивач отримав право на компенсацію моральної шкоди (ст.237-1 КЗпП).

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення.

При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів.

З огляду на викладене, та дотримуючись принципів розумності й справедливості, суд вважає, що на користь позивача має бути присуджено 1000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Щодо інших вимог позивача про стягнення різниці відпускних та компенсації відпустки в сумі 7141,12 грн. та 59353,72 грн., різниці в заробітній платі за лютий та березень 2020 року на загальну суму 946,60 грн; різниці допомоги при звільненні в загальній сумі 17561,22 грн., індексації інфляції всіх вищеперерахованих заборгованих коштів в розмірі 190578,12 грн., суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цих вимог, оскільки як зазначено вище, відповідачем правильно застосовано для розрахунків посадовий оклад позивача станом на лютий - березень 2020 року в розмірі 13110 грн., а також відсутні підстави для застосування індексації тих сум, в стягнені яких судом відмовлено.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги позивача про безпідставну відмову в проведенні індексації стягнутого середнього заробітку та інших виплат, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що обов`язок виплатити вказану суму середнього заобітку встановлений лише даним рішенням суду. При цьому саме, через те, що позивач не подав роботодавцю довідку про перебування на військовій службі з 01 лютого 2020 року до 10 лютого 2020 року і з позовом про стягнення середнього заробітку за цей період позивач звернувся лише в січні 2022 року, майже через 2 роки, то порушення строків виплати та знецінення грошових коштів відбулося з вини самого позивача.

Доводи про обов`язок відповідача збільшити позивачу оклад на 25 % кожного року, належно були оцінені судом та враховано, що таке збільшення не проводилось жодному працівнику, через погішення фінансовго становища підприємства, а відповідно і при визначенні середньоо заробітку для військовослужбовця, за яким зберігається середній заробіток, таке збільшення не застосовувуалось.

Доводи позивача про те, що суд безпідставно зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів не приймає, з огляду на те, що позивач не надав доказів, що він перед звільненням подавав відповідачу довідку з воєнкомату, що він продовжує військову службу з 01 лютого 2020 року до 10 лютого 2020 року, а тому відповідно відповідач проводячи розрахунок не міг знати в 2020 році про свій обовязок нарахувати та виплатити таку суму.

З заяви позивача від 19 лютого 2020 року (а.с.41) на адресу відповідача, в якій він просив скоротити йому термін попередження про звільнення у зв`язку зі скороченням та звільнити його 02 березня 2020 року, позивач просив виплатити йому вихідну допомогу в розмірі двомісячного середнього заробітку згідно колективного договору, компенсацію за невикористану відпустку за 2015-2020 рік, матеріальну допомогу на оздоровлення та премії з нагоди Дня працівника нафтової промисловості. Проте у вказаній заяві позивач не зазначив про виплату йому середнього заробітку за 10 днів з 01 лютого 2020 року по 10 лютого 2020 року та недодавав до заяви довідку з війскового комісаріату.

Разом з тим, судом встановлено, що довідка про проходження служби позивачем була надіслана відповідачу разом з позовною заявою в даній справі 19 січня 2022 року, проте відповідач не вжив заходів для негайної виплати належного середнього заробітку позивачу відповідно до вимог закону, а тому суд врахувавши в тому числі і цю обставину, вірно встановив наявність вини у відповідача у не виплаті всіх належних позивачу сум з січня 2022 року по заявлений позивачем в позові період 01.07.2022 року, наявність у позивача права звернутись з позовом з такими вимогами іще в 2020 році та правомірно зменшив суму середнього заробітку за затримку розрахунку до 3000 грн., що в повній мірі відповідає засадам розумності та справедливості та тим критеріям, на необхідність врахування яких зазначав Верховний Суд у наведеній районним судом Постанові Великої Палати.

Враховуючи вищенаведене, суд також не приймає доводи відповідача про відсутність їх вини в непроведенні повного розрахунку з позивачем при звільненні, та наявності підстав для відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги позивача про несправедливе визначення судом розміру моральної шкоди, колегія суддів не приймає, з огляду на те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач декілька разів уже звертався до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку з відповідача, який зберігається за позивачем як гарантія військовослужбовця і попередніми рішеннями вже стягувалась моральна шкода пов`язана з такою не виплатою.

Кожного разу подаючи новий позов за наступний період позивач вимагає моральну шкоду, при цьому не подає докази, що він подав роботодавцю документи про свою військову службу за наступний період , а той порушуючи його права відмовляється добровільно виплатити належні суми.

Тобто, враховуючи такі обставини та ступінь вини відповідача в не виплаті позивачу при звільненні середнього заробітку, що за ним зберігався, як за військовослужбовцем за 10 днів, суд правомірно визначив розмір відшкодування моральних страждань позивача в сумі 1000 грн.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 375 ЦПК України залишає його без змін.

При подачі апеляційної скарги позивачем не сплачувався судовий збір на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для розподілу судових витрат. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртрансгаз" залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа.

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик