Справа № 760/8207/21
Провадження № 2/484/96/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді - Літвіненко Т.Я.

секретар судового засідання - Шаповалова В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Первомайську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, скасування та поновлення реєстрації транспортного засобу

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, скасування та поновлення реєстрації транспортного засобу.

Мотивуючи позовні вимоги позивач вказав, що з лютого 2013 року він є власником автомобіля марки Toyota Tundra, 2007 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1 , VIN № кузова НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 009413 від 20.02.2013 року. 26.03.2013 року проведена реєстрація придбання даного транспортного засобу та отримано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 . Право користування вказаним автомобілем було надано його сину ОСОБА_7 , який фактично ним і користувався перебуваючи у м. Київ. У квітні 2014 року невстановлена особа заволоділа даним транспортним засобом, про що йому стало відомо лише у квітні 2016 року. Тоді ж він звернувся до правоохоронних органів, а згодом дізнався, що 16 травня 2014 року від його імені складено довіреність на ім`я невідомого йому ОСОБА_5 щодо повноважень на вчинення будь-яких дій, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля. Позивач зазначає, що ніколи не видавав довіреностей жодній особі стосовно зняття з обліку та розпорядження належним йому автомобілем марки Toyota Tundra. Відповідно до висновку експерта Київського міського НДЕКЦ МВС України від 23.01.2017 року, проведеного в рамках досудового розслідування, підпис в довіреності від 16.05.2014 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Однак, на підставі довіреності від 16 травня 2014 року протягом 2014-2015 року автомобіль неодноразово знімався з обліку та перереєстровувався на різних осіб. Останнім зареєстрованим власником спірного автомобіля з жовтня 2015 року є ОСОБА_2 , який 13 травня 2016 року видав довіреність на розпорядження автомобілем на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 16 червня 2016 року у ОСОБА_3 вилучено автомобіль, який знаходиться в Солом`янському УП ГУНП м.Києва. На думку позивача, зазначене свідчить, що автомобіль вибув з його володіння та особи, якій він передав автомобіль, не з їхньої волі, у зв`язку з чим, уточнюючи позовні вимоги, просив визнати недійсними вказані доручення, скасувати державну перереєстрацію права власності на транспортний засіб за ОСОБА_2 та поновити реєстрацію права власності за ним.

Представник позивача, ОСОБА_8 , в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі.

Представник відповідача, ОСОБА_2 , ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, надав суду відзив та пояснення по справі в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі вказуючи, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. При цьому, розслідування кримінального провадження № 0005066 не завершено, що не дає змоги встановити істотні обставини, зокрема чи дійсно спірний автомобіль неправомірно вибув з користування сина позивача власника автомобіля, а також не встановлено винну особу. Крім того, оскільки між часом викрадення автомобіля -10.04.2014 року і з часу звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення 29.04.2016 року пройшов значний час, то це може свідчити, що син позивача також передав вказаний автомобіль у користування іншій особі, що виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Крім того, позивач дізнався про порушення свого права в квітні 2016 року, а до суду з вказаним позовом звернувся лише в березні 2021 року, тобто після закінчення строку позовної давності, у зв`язку з цим просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Відповідачі, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Причини неявки невідомі. Відзив на позов не надали.

Третя особа, ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надав суду пояснення, в яких просив задовольнити позовні вимоги вказуючи, що його батько, ОСОБА_1 , з лютого 2013 року є власником автомобіля марки Toyota Tundra, 2007 року випуску. Через деякий час батько тимчасово передав йому в користування даний автомобіль, для пересування по місту Києву. В кінці 2013 він познайомився з ОСОБА_10 та почав проживати в його квартирі, разом з ним, оскільки не було іншого житла. 10.04.2014р., прокинувшись, він виявив відсутність ключів від батькового автомобіля. Зателефонувавши ОСОБА_10 він запитав чи не брав він ключі від автомобіля, на що той повідомив що без дозволу взяв його автомобіль, так як йому терміново потрібно було поїхати в справах, та він повернеться за 2 години. Свідоцтво про реєстрацію автомобіля знаходилося в салоні про що знав ОСОБА_10 . Після чого, на протязі двох років, автомобіль ОСОБА_10 не повернув, уникав зустрічі, в ході телефонної розмови постійно обіцяв найближчим часом повернути автомобіль або кошти за нього. 12 лютого 2016 року він вирішив про все розповісти своєму батькові. У зв`язку з цим його батько звернувся до поліції для того, щоб знайти свій автомобіль. Він та його батько ніколи не видавали довіреностей жодній особі стосовно зняття з обліку та розпорядження зазначеним автомобілем.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 20 лютого 2013 року ОСОБА_1 набув у власність автомобіль марки Toyota Tundra, 2007 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1 , VIN № кузова НОМЕР_2 , № двигуна НОМЕР_3 на підставі довідки-рахунку серії ААВ № 009413. 26 березня 2013 року проведена реєстрація придбання транспортного засобу та видане свідоцтво про реєстрацію ТЗ на ім`я ОСОБА_1 № НОМЕР_4 . В особливих відмітках свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зазначено, що ОСОБА_7 має право користуватись транспортним засобом, який фактично користувався автомобілем, мешкаючи у м. Києві. (а.с.15)

16 травня 2014 року від імені ОСОБА_1 видано нотаріальну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., на представництво інтересів власника з усіх питань, пов`язаних є експлуатацією та відчуженням автомобіля, на ім`я ОСОБА_5 (а.с.22-23).

20 травня 2014 року ОСОБА_5 видав довіреність в порядку передоручення представництва ОСОБА_1 , посвідчену нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло С.Ю., на ім`я ОСОБА_6 (а.с. 24-26)

Того ж дня, за заявою ОСОБА_6 № 40040721 від 20 травня 2014 року, автомобіль Toyota Tundra, 2007 року випуску, було знято з обліку для реалізації (а.с.27).

Згідно відомостей Головного сервісного центру МВС України від 09.06.2017 року після зняття з обліку для реалізації 20.05.2014 року, автомобіль марки Toyota Tundra реєструвався та перереєстровувався на шість власників: ОСОБА_11 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 23.09.2014 року, ОСОБА_13 28.10.2014 року, ОСОБА_14 23.12.2014 року, ОСОБА_15 23.12.2014 року та 19.05.2015 року на ОСОБА_2 02.10.2015 року. (а.с.16-20)

13.05.2016 року ОСОБА_2 видав довіреність посвідчену приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Бойчук С.І., якою уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпоряджатись вищевказаним автомобілем марки Toyota Tundra. (а.с.46)

У відзиві на позов представник відповідача, ОСОБА_2 , ОСОБА_9 зазначав, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. При цьому, розслідування кримінального провадження № 0005066 не завершено, що не дає змоги встановити істотні обставини, зокрема чи дійсно спірний автомобіль неправомірно вибув з користування сина позивача власника автомобіля, що виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Разом з тим, у відповіді на відзив представник позивача, ОСОБА_8 , навів власну оцінку заперечень представника відповідача та вказав, що доказом вибуття майна поза волею власника є фальсифікація довіреності від 16 квітня 2014 року.

Дане твердження представника відповідача є слушним виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до Солом`янського УП ГУНП в м.Києві про те, що 9 квітня 2014 року невстановлена особа незаконно заволоділа його автомобілем.

30.04.2016 року за фактом незаконного заволодіння автомобілем марки Toyota Tundra були внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0005066, правова кваліфікація - 289 ч.3 КК України.

Відповідно до, завіреної належним чином, копії висновку експерта Київського міського НДЕКЦ МВС України №79/тдд від 23.01.2017 року, проведеного в рамках досудового розслідування, підпис посередині між друкованим текстом «ПІДПИС» та рукописним текстом « ОСОБА_16 », в довіреності ВТТ №806034 від 16.05.2014 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.61-67).

При цьому, ухвалою суду від 17.08.2022 року витребувано у Солом`янського управління поліції ГУНП у м. Києві матеріали кримінального провадження за № 0005066 від 30.04.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України для ознайомлення з ним під час слухання справи, однак, жодних документів на виконання вказаної ухвали до суду не надходило.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи, а тому суд приймає як доказ висновок експерта, який складено відповідно вимог законодавства в рамках кримінального провадження.

Крім того, експерта попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтею 384, 385 КК України.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновок експерта, відповідачами не надано, власних клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи під час розгляду справи не заявлено.

13.06.2016 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надано слідчому Солом`янського УП ГУНП в м. Києві тимчасовий доступ з правом тимчасового вилучення автомобіля марки TOYOTA ТUNDRA і 16.06.2016 року вказаний автомобіль був тимчасово вилучений у ОСОБА_3 , а 17.06.2016 року ухвалою слідчого судді Солом`янського райсуду м. Києва було накладено арешт на спірний автомобіль, який на даний час перебуває в Солом`янському УП ГУНП м. Києва.(а.с. 68-70)

Згідно зі статтею 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників.

При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільств. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 12, 81 ЦПК України), встановивши, що ОСОБА_1 спірну довіреність, щодо відчуження його автомобіля та розпорядження ним не підписував, суд приходить до висновку, що він не мав наміру на укладення правочину, зокрема надання права на розпорядження належним йому майном.

Вказані обставини свідчать про те, що спірний автомобіль вибув з власності ОСОБА_1 поза його волею, шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно.

При цьому, доводи представника відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_9 стосовно того, що на теперішній час, досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні не закінчено, незаконне заволодіння спірним майном позивача судовим рішенням у кримінальному провадженні не встановлено, так само як і не встановлено вину осіб у незаконному заволодінні належним позивачу майном, а тому неможливо з упевненістю стверджувати, що автомобіль вибув з власності позивача поза його волею не заслуговують на увагу, оскільки пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України (вибуття з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом) не потребує в обов`язковому порядку встановлення таких обставин, як наприклад, пункт 2 частини першої статті 388 ЦК України (викрадення майна у власника або особи, якій він передав майно у володіння), що не застосовується до правовідносин сторін. У разі вибуття майна з володіння власника за вищезазначених умов законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладено у постанові від 27 листопада 2019 року в справі 242/972/18.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсною довіреності ВТТ 806034 від 16 травня 2014 року від імені ОСОБА_1 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., на представництво інтересів власника з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля марки Toyota Tundra, 2007 року випуску, на ім`я ОСОБА_5 .

При цьому, суд звертає увагу на те, що вимоги про витребування спірного автомобіля від останнього набувача під час звернення до суду із даним позовом позивачем та його представником заявлені не були.

Разом з тим, у відзиві на позов представник відповідача, ОСОБА_2 , ОСОБА_9 зазначав, що позивач дізнався про порушення свого права в квітні 2016 року, а до суду з вказаним позовом звернувся лише в березні 2021 року, тобто після закінчення строку позовної давності, у зв`язку з цим просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Дане твердження є слушним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Заперечуючи про застосування строків позовної давності позивач зазначав, що позовна давність в даному випадку переривалася, оскільки він вже звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 і останнє рішення було прийнято 25.04.2019 року, у зв`язку з чим строк почав спливати з дати останнього судового рішення, а тому строк позовної давності ним пропущено не було.

Однак, згідно ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново . Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 25.04.2019р. скасовано рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.02.2019 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Отже, позивач дійсно раніше звертався з позовом відносно спірного автомобіля до одного з відповідачів у даній справі, а саме ОСОБА_2 . Однак, останнього, в даному випадку, не можна вважати боржником, оскільки між учасниками зовсім інші цивільно правові відносини.

Крім того, не можна вважати, що предметом вищевказаного позову є лише частина вимог, право на яку має позивач, так як вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння у даному позові ОСОБА_1 заявлено не було.

При цьому, жодних відомостей стосовно того, що ОСОБА_1 раніше звертався до ОСОБА_2 та інших відповідачів з позовом про визнання недійсними правочинів довіреностей, скасування та поновлення реєстрації транспортного засобу позивачем та його представником не надано та в матеріалах справи відсутні, а тому підстави для переривання строків позовної давності відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із заявою до Солом`янського УП ГУНП в м.Києві про те, що невстановлена особа незаконно заволоділа його автомобілем 29 квітня 2016 року, тобто саме з цього моменту він дізнався про порушення свого права.

Разом з тим, позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання правочинів недійсними, скасування та поновлення реєстрації транспортного засобу лише 29 березня 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 4 ст. 257 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову в частині визнання недійсною довіреності ВТТ 806034 від 16 травня 2014 року від імені ОСОБА_1 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертун О.Ю., на представництво інтересів власника з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням автомобіля марки Toyota Tundra, 2007 року випуску, на ім`я ОСОБА_5 необхідно відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.

Також, позивач, серед іншого, просив визнати недійсними правочини: довіреність в порядку передоручення від 20.05.2014р., довіреність від 13.05.2016р., скасувати державну перереєстрацію права власності на спірний транспортний засіб та поновити реєстрацію права власності на даний транспортний засіб за ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У пунктах 85, 86 постанови від 14.11.2018 р. у справі №183/1617/16 Велика Палата Верховного Суду погодилась з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі за № 922/614/19, зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права.

Також, відповідно до диспозиції статті 388 ЦК встановленню підлягає факт незаконного (без відповідної правової підстави) заволодіння спірним майном.

У випадках вчинення декількох правочинів щодо майна, яке вибуло з володіння власника, незаконність набуття майна останнім володільцем, як правило, обгрунтовується незаконністю передачі права на майно першим власником, тобто першого правочину у цьому ланцюгу.

Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то захист прав власника здійснюється шляхом визнання недійсним першого правочину (учасником якого був позивач або від імені якого його укладено) та витребування майна у останнього набувача.

Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 лютого 2014 року (справа №6-165цс13), а саме, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину.

Тобто, визнання недійсними послідуючих правочинів не вимагається.

Крім того, порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх, а тому скасування судом державної реєстрації (перереєстрації) права власності на автомобіль та поновлення реєстрації права власності на транспортний засіб, є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, встановлені зазначеним Порядком.

Також, пунктом 40 зазначеного Порядку № 1388 передбачено скасування державної реєстрації, але ніяк не скасування державної реєстрації (перереєстрації) права власності, як просив позивач.

Отже, позовні вимоги про визнання недійсними правочинів: довіреності в порядку передоручення від 20.05.2014р., довіреності від 13.05.2016р., скасування державної перереєстрації права власності на спірний транспортний засіб та поновлення реєстрації права власності на даний транспортний засіб за ОСОБА_1 не є належним способом захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, скасування та поновлення реєстрації транспортного засобу відмовити.

Повне судове рішення буде складено 07.12.2022 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач - ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа - ОСОБА_7 , 1975 року народження, ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 14 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

СУДДЯ: Т.Я. Літвіненко