Справа № 524/3298/22
Провадження № 2/524/2789/22
15 листопада 2022 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі
головуючого судді Кривич Ж.О.,
секретаря судового засідання Швець Д.С.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення
17.06.2022 року до суду звернувся адвокат Яременко О.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 , з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
Позов обґрунтовано наступним: позивач є власником будинку по АДРЕСА_1 . Разом з нею проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 . Останнім часом проживання з відповідачем стало нестерпним, оскільки він зловживає спиртними напоями, поводиться неналежно, вчиняє сварки та бійки, псує її особисте майно та продає побутові речі. У зв`язку з такою поведінкою ОСОБА_2 вона вимушена звертатись до правоохоронних органів. 26.05.2022 року відносно відповідача винесено терміновий заборонний припис, а 27.05.2022 року складено протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.
Ухвалою судді від 18.07.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 12.10.2022 року підготовчий розгляд у справі закінчено, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав, просив задовольнити, з підстав викладених у ньому.
Відповідач у судове засідання не прибув, про дату розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, письмової заяви про розгляд справи в його відсутність суду не надав.
Ч. 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне:
Сторони у справі є колишнім подружжям.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.06.1999 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Васильченко О.Б., є власником будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 21).
На підставі договору від 11.05.2005 року ОСОБА_2 є наймачем кімнати житловою площею 34,4 за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 5 років (а.с. 22).
Згідно домової книги (а.с. 23-25) відповідач зареєстрований за вказаною адресою строком на 5 років.
Відповідно до копії відповіді Кременчуцького районного управління поліції ГУНПИ в Полтавській області № 3337/115/107/01/15-22 від 30.05.2022 року відносно ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП (а.с. 28).
Крім того, 26 травня 2022 року відносно відповідача було складено терміновий заборонний припис, з якого вбачається, що ОСОБА_2 було заборонено в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 строком на 3 доби (а.с. 27).
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного:
Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені Житловим кодексом України(далі - ЖК України) підстави для позбавлення права на житло.
Частиною 3 статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин 1 статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до вимог статті 157 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Частинами 1, 2 ст. 116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Звертаючись до суду із позовними вимогами про виселення відповідача позивачка посилається на те, що відповідач руйнує та псує житлове приміщення, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для неї проживання з відповідачем в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними.
Вказані обставини підтверджені письмовими доказами, дослідженими судом.
З наведених обставин в діях відповідача вбачається систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання виявились безрезультатними, у зв`язку з чим ОСОБА_2 слід виселити із житла, належного на праві власності позивачу, без надання іншого житлового приміщення.
Згідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
П. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02 березня 2016 року за № 207, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про зняття з реєстрації відповідача не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, відповідно до ст. 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір по 992 грн 40 коп.
Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через суд першої інстанції.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Ж.О. Кривич