Провадження № 22-ц/802/1014/22 Категорія: 5 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Здрилюк О. І., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук Сергій Володимирович, про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Маневичіагробуд», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , про визнання недійсними договорів за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук С.В., про визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 14 вересня 2010 року вона та ОСОБА_8 отримали в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_1 . 03 лютого 2011 року рішенням Луцької міської ради Волинської області (далі Луцька міська рада) ОСОБА_8 було надано дозвіл на отримання містобудівних умов і обмежень вказаної земельної ділянки, будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин. Проектну документацію розробляло Мале підприємство «Фірма «Локо» (далі МП «Фірма «Локо»), а будівництво за проектом мало здійснювати Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Маневичіагробуд».

Позивач зазначала, що 07 червня 2011 року вона уклала з ТОВ «Маневичіагробуд» договір підряду № 0711, згідно умов якого останнє зобов`язалось виконати будівництво приміщення на АДРЕСА_1 , а вона сплатити кошти за виконання таких робіт. Будівельні роботи велись з 07 червня 2011 року до 22 жовтня 2013 року.

01 березня 2015 року вона уклала з ОСОБА_8 договір про спільну діяльність, згідно умов якого будівництво автосервісу та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1 здійснювалося за рахунок сторін даного договору, де 50% її внески та 50% внески ОСОБА_8 . Зазначала, що будівництво автосервісу та магазину автозапчастин здійснювалося нею з ОСОБА_8 за їх спільні кошти та за домовленістю з останнім право власності на таке майно мало бути перереєстроване по 1/2 частці за кожним.

Позивач також вказувала, що 15 травня 2017 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 загинув, після чого відкрилась спадщина, зокрема, на 1/2 частку станції автосервісу та магазину автозапчастин, що знаходиться на АДРЕСА_1 . На час відкриття спадщини право власності на спірне майно було зареєстровано за ОСОБА_8 , оскільки після завершення будівництва автосервісу він здійснював господарську діяльність та отримував необхідні дозвільні документи.

Позивач вважає, що вказане нерухоме майно набуте нею та ОСОБА_8 внаслідок спільної діяльності.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати станцію автосервісу та магазин автозапчастин на АДРЕСА_1 спільним майном її та ОСОБА_8 в рівних частках та визнати за нею право власності на 1/2 частку вказаного майна.

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали зустрічний позов до ОСОБА_3 , ТОВ «Маневичіагробуд», третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , про визнання недійсними договорів.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовували тим, що укладений між ТОВ «Маневичіагробуд» та ОСОБА_3 договір підряду № 0711 від 07 червня 2011 року є фіктивним, будь-які роботи вказане товариство не виконувало, а фінансові документи є підробленими.

Вказували, що договір про спільну діяльність від 01 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , є недійсним, оскільки останній такий договір не підписував.

Вважають, що спірне нерухоме майно є особистою приватною власністю ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_3 не вносила коштів для спільного будівництва, не брала участі у фінансовій діяльності автосервісу, не нараховувала та не виплачувала заробітну плату, а її правовідносини з ОСОБА_8 припинені в момент його смерті.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 просили суд визнати недійсними договір підряду № 0711 від 07 червня 2011 року, укладений між ТОВ «Маневичіагробуд» та ОСОБА_3 , та договір про спільну діяльність від 01 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано станцію автосервісу та магазин автозапчастин загальною площею 418,5 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 , спільною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 з визначенням частки ОСОБА_3 у розмірі 1/2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку станції автосервісу та магазину автозапчастин загальною площею 418,5 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30 червня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року в частині вирішення первісного позову скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року постанову Волинського апеляційного суду від 30 червня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання права власності скасовано, справу у вказаній частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки касаційним судом скасовано постанову Волинського апеляційного суду від 30 червня 2021 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності, тому апеляційним судом при новому апеляційному розгляді цієї справи рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року переглядається лише у вказаній частині.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга в частині оскарження рішення про задоволення вимог первісного позову підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову ОСОБА_3 скасуванню, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні первісного позову, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції вважав доведеними належними і допустимими доказами те, що спірні станція автосервісу та магазин автозапчастин на АДРЕСА_1 збудовані за фінансової участі ОСОБА_3 , розмір частки якої у даному майні складає 1/2 частку, а тому дійшов висновку про існування правових підстав для визнання спірного майна спільною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в рівних частках і визнання за останньою права власності на належну їй 1/2 частку зазначеного майна.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 03 лютого 2011 року № 80-6 ОСОБА_8 надано дозвіл на отримання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1 .

07 червня 2011 року ОСОБА_3 та ТОВ «Маневичіагробуд» було укладено договір підряду № 0711, предметом якого визначено виконання будівництва приміщення на АДРЕСА_1 .

22 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Маневичіагробуд» було підписано акт прийому-передачі об`єкта нерухомості (станція автосервісумагазину автозапчастин) на АДРЕСА_1 .

01 березня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 уклали договір про спільну діяльність, предметом якого є будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1 , яке здійснювалось за рахунок внесків сторін цього договору, де 50% вносить ОСОБА_8 і 50% ОСОБА_3 . Будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на земельній ділянці за вказаною адресою є спільною частковою власністю сторін цього договору, частки яких є рівними (п. 1 договору).

Зі змісту пункту 1.3. договору про спільну діяльність суд встановив домовленість сторін про те, що після завершення будівництва право власності на вказане майно буде зареєстровано по 1/2 частці за кожною зі сторін договору.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22 травня 2017 року судом встановлено, що 17 червня 2016 року державний реєстратор Комунального підприємства «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» Гейзер С. А. провів державну реєстрацію права власності ОСОБА_8 на станцію автосервісу та магазин автозапчастин загальною площею 418,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, після чого відкрилась спадщина на його майно. Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_8 є його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , сестра ОСОБА_2 , на користь якої відмовились від спадщини батьки спадкодавця, та син ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись із первісним позовом, ОСОБА_3 , вважаючи станцію автосервісу та магазин автозапчастин, розташовані на АДРЕСА_1 , набутими разом з ОСОБА_8 внаслідок їх спільної діяльності на підставі укладеного цими сторонами договору про спільну діяльність від 01 березня 2015 року, просила визначити її частку в майні у розмірі 1/2 та визнати за нею відповідне право власності.

Пунктом 1.1. укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 договору про спільну діяльність визначено, що сторони за даним договором зобов`язуються шляхом об`єднання майна, грошових коштів і зусиль спільно діяти в сфері технічного обслуговування транспортних засобів для досягнення наступних господарських цілей: будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин, утримання об`єднаного майна в належному стані, спільного користування ним, отримання доходів в результаті господарської діяльності.

За змістом пункту 1.3. цього договору сторони домовились, що після завершення будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1 право власності на це нерухоме майно буде зареєстровано в органах, що здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно по 1/2 частці вказаного майна за кожним.

Цей договір є невід`ємною частиною документа, що підтверджує право власності кожної зі сторін (п. 1.4. договору про спільну діяльність).

В цей же час, п. 3.4. договору сторони погодили, що майно, створене або придбане за рахунок внесків або в процесі спільної господарської діяльності, належить сторонам договору на праві спільної часткової власності (частки сторін визначаються порівну). Кожна зі сторін вправі розпорядитися своєю часткою (продати або іншим шляхом розпорядитися), повідомивши про це не менше як за місяць іншу сторону договору.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Частиною 1 ст. 1131 ЦК України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Згідно зі ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Статтею 1133 ЦК України встановлено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Частиною 1 ст. 1134 ЦК України визначено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

Системний аналіз статей 1130-1134 ЦК України в сукупності свідчить про те, що укладення договору простого товариства є підставою виникнення спільної часткової власності на майно, виділене для спільної діяльності, а також створене в результаті її здійснення. Виняток із правила, закріпленого у ч. 1 ст. 1134 ЦК України, може бути встановлено договором простого товариства, зокрема, в частині непоширення режиму спільної часткової власності на вклади учасників.

Оскільки ЦК України не встановлює порядку визначення розміру часток учасників простого товариства у спільній власності, такий розмір має встановлюватись за домовленістю сторін, а у разі спору з урахуванням розміру вкладу кожного з учасників у спільну діяльність. При цьому частка у спільній власності, яка виникла на підставі договору простого товариства (в тому числі, у створеному майні), належить усім сторонам незалежно від того, які цінності майнового або немайнового характеру вносились окремими учасниками в якості вкладу.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частини 3, 4 ст. 355 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК у Волинській області 22 серпня 2014 року, будівництво станції автосервісу та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1 закінчено 07 липня 2014 року, об`єкт готовий до експлуатації, замовником будівництва є фізична особа ОСОБА_8 (а.с.241, том 1); з паспорту вихідних даних на проектування, виданого 08 квітня 2011 року на об`єкт будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин на АДРЕСА_1 на підставі рішення міськвиконкому від 03 лютого 2011 року № 80-6 забудовником зазначено ОСОБА_8 , містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки надані ОСОБА_8 (а.с.194-214, том 1); згідно з договором оренди землі від 02 вересня 2010 року та додаткової угоди про поновлення договору оренди землі від 08 лютого 2016 року орендарем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщений об`єкт нерухомого майна: станція автосервісу та магазин автозапчастин зазначений ОСОБА_8 (а.с.215, 221, том 1); 05 квітня 2012 року між ОСОБА_8 та ТОВ «Маневичіагробуд» було укладено договір підряду № 013 на будівництво автосервісу (а.с.231, том 1). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на станцію автосервісу та магазин автозапчастин зареєстровано 17 червня 2016 року за ОСОБА_8 як фізичною особою. Орендарем земельної ділянки на якій знаходиться спірне нерухоме майно також зазначено фізичну особу ОСОБА_8 (а.с.37-38, том 1).

Положеннями договору про спільну діяльність зокрема в пунктах 1.5. та 1.6. сторонами договору визначено конкретне майно, яке передається у користування для спільної діяльності сторін та досягнення цілей визначених цим договором і лишаються особистою власністю сторін.

Станція автосервісу та магазин автозапчастин не передавались як майно одного з учасників для спільної діяльності сторін та не створено в результаті спільної діяльності, а тому на це майно не виникло право спільної часткової власності у сторін договору відповідно до положень ст. ст. 1130-1134 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та положення наведених норм Закону, укладений договір про спільну діяльність в частині будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин припинився, оскільки досягнення мети для якої сторони уклали цей договір в цій частині (зобов`язання спільно діяти з метою будівництва станції автосервісу та магазину автозапчастин) стало неможливим внаслідок того, що спірне нерухоме майно було збудоване і введене в експлуатацію 07 липня 2014 року до укладення між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 договору про спільну діяльність.

Наведене спростовує доводи позивача про те, що вказане нерухоме майно набуте нею та ОСОБА_8 внаслідок спільної діяльності та належить їм на праві спільної часткової власності.

Сам факт державної реєстрації спірного нерухомого майна 17 червня 2016 року після укладення договору про спільну діяльність не свідчить, що спірне нерухоме майно набуло статусу спільної часткової власності на підставі договору про спільну діяльність, оскільки було зареєстровано одноосібно за фізичною особою ОСОБА_8 , на ім`я якого попередньо видавались всі дозвільні документи на початок будівництва і введення об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі:

1) визнання учасника недієздатним, безвісно відсутнім, обмеження його цивільної дієздатності, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників;

2) оголошення учасника банкрутом, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників;

3) смерті фізичної особи учасника або ліквідації юридичної особи учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками);

4) відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників;

5) спливу строку договору простого товариства;

6) виділу частки учасника на вимогу його кредитора, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників;

7) досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Згідно з ч. 2 ст. 1141 ЦК України у разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін. Поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Аналіз ч. 1 ст. 1141 ЦК України дає підстави для висновку, що договір простого товариства припиняється в силу закону,зокрема,у разі, смерті фізичної особи учасника або ліквідації юридичної особи учасника договору простого товариства, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками).

Пунктом 14.4. договору передбачено, що сторони визначили, що зобов`язання та права, які виникли у них внаслідок цього договору є такими, що тісно пов`язані з особою кожною із сторін та не допускають правонаступництва.

Отже, умовами договору про спільну діяльність від 01 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не передбачено збереження договору щодо інших учасників або заміщення учасника, який помер (ліквідованої юридичної особи), його спадкоємцями (правонаступниками), а тому підставами припинення вказаного договору, крім досягнення мети будівництва спірного нерухомого майна, є також смерть ОСОБА_8 .

З огляду на наведені обставини згаданий договір про спільну діяльність відповідно до ч. 1 ст. 1141 ЦК України припинився в силу закону.

На вказану обставину суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову ОСОБА_3 , визнавши станцію автосервісу та магазин автозапчастин загальною площею 418,5 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 , спільною власністю ОСОБА_8 та ОСОБА_3 з визначенням частки ОСОБА_3 у розмірі 1/2 та визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку зазначених станції автосервісу та магазину автозапчастин.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

У наведеному випадку у зв`язку з настанням обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим, та одночасно смерті учасника простого товариства, який набув у власність майно внаслідок їх спільної діяльності, позивач ОСОБА_3 вправі вимагати відшкодування внесених нею у спільну діяльність коштів, в тому числі, і за рахунок спадкоємців такого учасника у визначених ч. 1 ст. 1282 ЦК України межах. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року в справі № 149/1071/16-ц (провадження № 61-6146св19).

За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його у цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 в частині оскарження рішення за первісним позовом задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року у цій справі в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 про визнання права власності скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Веремчук Сергій Володимирович, про визнання права власності відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: