Справа № 351/696/17
Провадження № 22-ц/4808/221/22
Головуючий у 1 інстанції КАЛИНОВСЬКИЙ М..М .
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Василишин Л.В.,

секретаря Мельник О.В.,

за участю прокурора Попової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Балинцівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, правонаступником якої є Заболотівська селищна рада, Коломийської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельний пай, за апеляційною скаргою заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Калиновським М.М. 23 вересня 2021 року в м. Снятин Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 подано позов до Балинцівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, правонаступником якої є Заболотівська селищна рада, Коломийської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельний пай.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме земельна ділянка (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 0,85 га, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта ІІІ-ІФ 017588, виданого Балинцівською сільською радою 23 серпня 1999 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 586. Нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що державний акт на право власності на землю виданий після смерті батька. Просила визнати за нею право власності на земельний пай.

Прокурор вступив у справу в інтересах держави 29.09.2017 року на підставі частини 3 статті 23 закону України «Про прокуратуру», частини 2 статті 45 ЦПК України (а.с.23-30, том 1).

Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 лютого 2021 року замінено відповідача по справі Балинцівську сільську раду її правонаступником Заболотівською селищною радою (а.с.103, том 1) .

Ухвалою Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 06 липня 2021 року залучена до участі у справі у якості співвідповідача Коломийська районна державна адміністрація (а.с.133, том 1).

Справа переглядалася в апеляційному та касаційному порядку.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року касаційну скаргу Першого заступника прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 17 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.92-96, том 1).

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року, яке оскаржується, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну частку (пай), що розташована на території Балицівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, в межах земельної ділянки площею 0,85 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ІФ №017586, зареєстрованого Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №586, виданого на ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 157-158, том 1).

Не погодившись з рішенням суду, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність рішення суду, ухваленого з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначає, що батько позивачки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а державний акт на право власності на земельну частку (пай) площею 0,85 га, що розташована на території Балинцівської сільської ради (на даний час Заболотівської селищної об`єднаної територіальної громади), виданий на його ім`я 23.06.1999 року на підставі рішення Балицівської сільської ради від 18.06.1999 року. Тобто, через рік після смерті ОСОБА_2 .

Аналізуючи правові підстави набуття земельної ділянки (паю) у приватну власність, Верховний Суд наголосив про неможливість наділення особи цим правом після її смерті.

Наголошує, що судом першої інстанції при новому розгляді даної справи, в порушення вимог ст. 417 ЦПК України, зазначені вказівки не виконано, обставини, які підлягали обов`язковому з`ясуванню та дослідженню, не встановлені. Так, судом не досліджено питання наявності в КСП «Успіх» правовстановлюючих документів на майно, в тому числі на землю, не встановлено членство в ньому ОСОБА_2 та передачу йому у власність земельної частки (паю) за його життя.

Зазначає, що в основу прийнятого рішення судом покладено фактичні обставини, які не заперечуються сторонами, але жодним чином не свідчать про виникнення права позивача на отримання у власність земельної частки (паю) в порядку спадкування. Зокрема, констатований судом факт видачі Державного акту ОСОБА_2 не підтверджує факту розпорядження КСП «Успіх» майном за життя останнього.

Прокурор вважає, що суд, в порушення вимог ст.ст. 22,23 ЗК України, безпідставно визнав за позивачем право власності на земельну ділянку. При цьому судом констатовано факт перебування померлого ОСОБА_2 у трудових відносинах із сільськогосподарським підприємством, що не підтверджує факту перебування останнього в якості члена КСП та включення в список пайовиків. А посилання суду на витяг із списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю) із земель товарного сільськогосподарського виробництва, серед яких зазначено ОСОБА_2 (порядковий №586), не встановлює факту розпорядження майном КСП, а тільки намір здійснити це у майбутньому.

З цих підстав просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (161-167).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Кошман І.В. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, у судове засідання вони не з`явилися.

Представники відповідачів Заболотівської об`єднаної територіальної громади та Коломийської районної державної адміністрації також у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення прокурора Попової О.В., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.4, том 1).

Рішення про проведення паювання на території сільської ради виконавчого комітету Балинцівської сільської ради ухвалено 29 серпня 1995 року (а.с.53, том 1).

На підставі рішення сільської ради від 18 червня 1999 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,85 га, розташовану на території Балинцівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.108, том 1).

Згідно витягу зі Списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю) із земель товарного сільськогосподарського виробництва, які передано громадянами ФГ «Успіх» Снятинського району села Балинці, ОСОБА_2 присвоєно порядковий номер 586 (а.с.109, том 1).

На підставі цього рішення 23 червня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ІФ № 017586, площею 0,85 га, що розташована на території Балицівської сільської ради, зареєстрований Книзі записів державних акті на право приватної власності на землю за №586 (а.с.5, том 1).

Згідно довідки архівного відділу від 02 листопада 2017 року, списки громадян, які мають право на отримання сертифікатів на землю в межах середньої земельної частини, на збереження не передавались (а.с.48, том 1).

Після смерті ОСОБА_2 (з 19 квітня 1998 року) в управління спадковим майном вступила позивачка ОСОБА_1 .

Із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 встановлено, що батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а.с.7, том 1).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 10.10.1981 року. Після одруження прізвище дружини ОСОБА_1 (а.с.8, том 1).

Постановою державного нотаріуса Першої Снятинської районної державної нотаріальної контори від 06.04.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на земельну ділянку площею 0,85 га, що розташована на території Балинцівської сільської ради, у зв`язку із тим, що державний акт на ім`я померлого виданий після його смерті (а.с.14, том 1).

Згідно довідки Снятинської районної державної нотаріальної контори №1427/01-09 від 26.07.2017 року, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа не заведена (а.с.17, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивач є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 і у встановленому законом порядку прийняла спадщину після її смерті шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а відтак має право на спадкове майно у вигляді земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

При цьому суд виходив із доведеності факту набуття померлим ОСОБА_2 за життя права власності на спірну земельну ділянку, дійшов висновку, що відсутність належного правовстановлюючого документу не може бути перешкодою в оформленні спадкових прав позивача.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин, невірно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права, що потягло невірне вирішення спору.

Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України: кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на день смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам, а також державі або окремим організаціям. Частина майна, що залишилася незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом в порядку черговості (ст.537 ЦК УРСР).

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття.

Згідно ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини.

Аналогічні норми передбачені і у Цивільному Кодексі України.

Так, статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки.

За змістом наведених норм до спадкоємців переходять лише ті права та обов`язки (спадщина) спадкодавця, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Предметом спору в даній справі є земельна ділянка розміром 0,85 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована в межах Балинцівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, яка, як стверджує позивач, належала спадкодавицеві і яку вона успадкувала, вступивши в управління спадковим майном після смерті батька ОСОБА_2 .

Підстави та процедура набуття права власності на земельну ділянку на час відкриття спадщини регулювалися Земельним кодексом України 1990 року.

Відповідно до положень ст.17 ЗК України 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно частин 3 і 4 ст.17 цього Кодексу громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до відповідної ради за місцем розташування земельної ділянки, яка розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Згідно ч.7 ст.17 цього Кодексу Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Згідно ст.22 цього Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після встановлення меж ділянки в натурі та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування,

Згідно ст.23 цього Кодексу право власності чи право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються сільськими, селищними, міськими, районними радами.

З огляду на викладене, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Такі ж висновки щодо підстав для спадкування земельної ділянки сформульовано у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 343/1048/17, де Верховний Суд залишив без змін судові рішення, якими відмовлено у задоволенні вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування з тих підстав, що спадкодавець за життя не оформив у встановленому законом порядку право власності на спірні земельні ділянки, тому вони не є об`єктом спадкування і не входять до спадкової маси.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що на ім`я ОСОБА_2 (батька позивачки) був виготовлений сертифікат на право на земельну частку (пай) площею 0,85 га на території Балинцівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області згідно рішення сільської ради від 29.08.1995 року і спадкодавець включений до списку громадян, які мають право на отримання земельної частки (паю) із земель товарного сільськогосподарського виробництва.

Однак, за життя ОСОБА_3 не отримав держаний акт на право власності на спірну земельну ділянку, таким чином не набув права власності на земельну ділянку як об`єкт цивільних прав у розумінні ст. 125 ЗК України та на момент своєї смерті залишався власником майнового права права на земельну ділянку (пай) без визначення меж цієї земельної ділянки натурі (на місцевості).

Задовольняючи позовні вимоги, суд не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи доказів, які б підтверджували, що на момент смерті ОСОБА_2 був власником спірної земельної розміром 0,85 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зокрема, у справі відсутні як рішення відповідного компетентного (повноважного) органу про передачу у власність спадкодавцю земельної ділянки, так і державний акт про право власності земельну ділянку, видані за життя спадкодавця.

Навпаки, в матеріалах справи містяться копія державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ІФ №017586, виданого 23 червня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 , на підставі рішення Балинцівської сільської ради народних депутатів від 18 червня 1999 року.

Отже, державний акт, виданий після смерті спадкодавця, може свідчити про набуття ним права власності на земельну ділянку лише за умови прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за життя спадкодавця.

Вказаний державний акт, як і рішення Балинцівської сільської ради народних депутатів, видані після смерті ОСОБА_2 і не породжують у померлого одних прав на земельну ділянку, оскільки відповідно до ст.9 ЦК УРСР 1963 року правоздатність громадянина, тобто здатність набувати цивільні права і обов`язки, виникає в момент його народження і припиняється зі смертю. У зв`язку зі смертю спадкодавця 19 квітня 1998 року його здатність набувати цивільні права і обов`язки припинилася.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і отримана спадкодавцем на пай в колгоспі.

Отримання земельних ділянок у власність на пай в колективних сільськогосподарських підприємствах має свої особливості.

Паювання сільськогосподарських земель започатковано Указом Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», згідно якого паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Процедура паювання згідно цього Указу передбачала низку послідовних етапів, зокрема: виготовлення Державного акта на право колективної власності на землю та складання списку членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мають право на земельну частку (пай); грошову оцінку угідь, що знаходяться у колективній власності згідно методики КМ України; визначення вартості та розміру земельної частки (паю) кожного члена, який визначається в умовних кадастрових одиницях комісією КСП, затвердження районною державною адміністрацією визначених комісією КСП розміру земельної частки (паю); видача громадянам районною державною адміністрацією сертифікату на право на земельну частку (пай) та його реєстрація.

І лише після виконання сукупності наведених умов та отримання сертифіката на право на земельну частку (пай) та його реєстрації громадянин має право на виділення йому на пай земельної ділянки в натурі з дотримання положень Земельного кодексу України.

Згідно пункту 2 Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

За змістом статей 22,23 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член кооперативного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до пунктів 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року (із змінами та доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2), згідно зі статтею 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену на місцевості. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.08.2008 року судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08.08.1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Аналізуючи правові підстави набуття земельної частки (паю) у приватну власність, слід зазначити про неможливість наділення особи цим правом після її смерті.

Факт внесення спадкодавця до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства лише вказує на наміри щодо виділення цій особі земельної ділянки.

Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції уваги на вказане не звернув, не прийняв до уваги, що відсутні докази того, що ОСОБА_2 був членом КСП, докази отримання ним у встановленому законом порядку сертифіката на право на земельну частку (пай), докази про звернення його із заявою про виділ ділянки в натурі тощо, дійшов помилкового висновку про доведеність факту набуття померлим ОСОБА_2 за життя права власності на спірну земельну ділянку.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки померлий ОСОБА_2 при житті не був власником спірної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 0,85 га, яка розташована на території Балинцівської сільської ради, а відтак дана ділянка не є об`єктом спадкування і не входить до спадкової маси на момент смерті спадкодавця.

В видача на ім`я померлого державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ІФ №017586, виданого 23 червня 1999 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Балинцівської сільської ради народних депутатів від 18 червня 1999 року, тобто вже після смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), як і прийняття Балинцівської сільської ради народних депутатів відповідного рішення, не породжують у померлого права власності на ділянку.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Такий правовий висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц, та у цілому ряді інших постанов Верховного Суду, в тому числі в постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17.

Проте, таке може мати місце лише якщо спадкодавець з моменту Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» станом на 19 квітня 1998 року, тобто на момент смерті, отримав сертифікат на право на земельну частку (пай), який зареєстровано у встановленому законом порядку та розпочав процедуру приватизації земельної ділянки.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України,суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Балинцівської сільської ради Снятинського району Івано-Франківської області, правонаступником якої є Заболотівська селищна рада, Коломийської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельний пай відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: І.В. Бойчук

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 28 листопада 2022 року.