Справа № 138/1564/16-ц
Провадження № 22-ц/801/1814/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 рокуСправа № 138/1564/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2022 року, ухвалене суддею Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області Цибульським О.Є.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 . В подальшому, збільшуючи позовні вимоги, просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, визнати майно спільною сумісною власністю та взнати право власності на частку спільного майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторони з 07.11.1998 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.11.2006 був розірвано. Від спільного проживання в сім`ї народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_2 вказує, що з 01.01.2007 по грудень 2014 року позивач із відповідачем проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 , не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі між собою. ІНФОРМАЦІЯ_2 в період спільного проживання у сторін народилася донька - ОСОБА_4 . В графі батько зазначений ОСОБА_1 . За час спільного проживання однією сім`єю сторони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, проживали разом в одній квартирі, спільно несли обов`язки по сплаті комунальних платежів, мали спільний бюджет, харчувалися разом, виховували спільних дітей, мали спільні погляди, інтереси та плани.

В період часу - з січня 2007 року по грудень 2014 року ними було набуто спільно рухоме й нерухоме майно, а саме: кімната № НОМЕР_1 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок АДРЕСА_3 ; земельна ділянка площею 0,0237 га. за адресою: АДРЕСА_3 ; 1-но кімнатна квартира АДРЕСА_4 ; автомобіль WOLKSVAGEN CADDY, 2010 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 .

На даний час сторони разом не проживають , а спір в добровільному порядку вирішити неможливо.

Враховуючи викладене, позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 01.01. 2007 по 31.12.2014. Визнати спільною сумісною власністю позивача та відповідача наступне майно: кімнату № НОМЕР_1 в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 5000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 129603 грн.; житловий будинок АДРЕСА_3 , вартістю 50000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 129603 грн; земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0341 площею 0,0237 га. за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 8000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 207364,80 грн; 1-но кімнатну квартиру АДРЕСА_4 , вартістю 12000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 311047,20 грн; автомобіль WOLKSVAGEN CADDY, 2010 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 , вартістю 10000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 259206 грн. Всього майна на загальну вартість 85000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2203251 грн.

Поділити зазначене майно, визнав за позивачем право власності на 3/4 частини майна на суму 63750 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання даної заяви становить 1652438,25 грн., виділити позивачу в рахунок 3/4 майна та визнати за нею право власності на: -житловий будинок АДРЕСА_3 , вартістю 50000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання даної заяви становить 1296030 грн; -земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0341 площею 0,0237 га. за адресою: АДРЕСА_3 , вартістю 8000 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання даної заяви становить 207364,80 грн; -стягнути з відповідача різницю між вартістю 3/4 та вартістю присудженого позивачу майна в сумі 5750 доларів США, що в гривневому еквіваленті на день подання даної заяви становить 149043,45 грн; -інше майно на суму 27000 доларів США залишити за відповідачем.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що не визнає вимоги позову та просив відмовити в його задоволенні. Пояснив, що з позивачкою не перебував у шлюбі у зазначений позивачем у позові період. Придбав спірне майно за свої особисті кошти, позивачка не надала жодного доказу придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу. Позивач проживала за іншою адресою, а саме по АДРЕСА_5 з дітьми в м. Могилеві-Подільському. З лютого 2008 року по червень 2016 року позивач отримувала соціальну допомогу як одинока мати і з ним, як батьком дитини ОСОБА_4 , в зазначений період не проживала та до складу його сім`ї не входила. З часу розлучення - з 2006 року він з позивачкою не проживав, влаштовував своє життя та жив за іншою адресою. Але відвідував своїх дітей, іноді відпочивав з ними, приймав участь в їх житті, що відображено на світлинах.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2022 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що позивач ОСОБА_1 , та відповідач ОСОБА_2 постійно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2007 по 31.12.2014. Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:- житловий будинок АДРЕСА_3 ; - земельну ділянку, площею 0,0237 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :00:004:0341; - квартиру АДРЕСА_4 ; - транспортний засіб марки «Volkswagen Caddy», 2010 р.в. д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на:-1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 ; - 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0237 га розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер: :00:004:0341; - 1/2 частку квартири АДРЕСА_4 ; - 1/2 частку транспортного засобу марки «Volkswagen Caddy», 2010 р.в. д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрованого на ОСОБА_1 . В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову.

В якості основних доводів скаржник зазначає те, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, фактично погодився з твердженнями позивача, при цьому не навів належних доказів на підтвердження спільного сумісного проживання сторін без реєстрації шлюбу. Також, матеріали справи не містять доказів ведення сторонами спільного господарства та наявності у них спільного бюджету. В свою чергу судом не взято до уваги, що сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

В свою чергу позивач подала до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засіданні скаржник не з`явився, про причини своєї нявки суд не повідомив.

Його адвокат 29.11.2022 на електронну адресу суду подав заяву про відкладенням розгляду справи, в зв`язку із тим що перебуває за кордоном. Причини перебування за кордоном України заява не містить.

Разом з тим, адвокат у поданій заяві не мотивував необхідність його обов`язкової участі в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги, враховуючи, що позиція скаржника висловлена останнім в апеляційній скарзі.

Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 371 ЦПК України, зважаючи на те, що причини неявки скаржника, з урахуванням обставин справи, суд розцінює як не поважні, тому підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_1 та його адвоката.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом установлено, що з 07.11.1998 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.11.2006 розірвано ( а.с.7,10 т.1).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період спільного проживання однією сім`єю, у сторін народилася донька - ОСОБА_4 . В графі батько зазначений ОСОБА_1 . (а.с.8,11 т.1).

У період з 01.01.2007 по 31.12.2014 рік відповідач в зареєстрованому шлюбі не перебував (а.с.102 т.2).

ОСОБА_2 зверталася до суду з позовом до відповідача про встановлення батьківства , оскільки ОСОБА_1 не визнавав себе батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В ході розгляду справи ОСОБА_1 визнав позовні вимоги, провадження в справі було закрито (а.с.213, 214 т.1).

Як вбачається з витягу з особової справи №с/228 учениці гімназії загальноосвітнього навчального закладу ІІ-ІІІ ступенів гуманітарного, художньо-естетичного профілю м. Могилева-Подільського ОСОБА_4 , сторони по справі зазначені її батьками, домашня адреса учениці: АДРЕСА_1 (а.с.176 т.1). Місце проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 також підтверджується копією витягу з історії розвитку дитини з ДМЛ дитяча поліклініка та витягом з дородового патронажу її матері (а.с.218 т.1).

Відповідно до виконавчого листа з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягувались аліменти на дітей: неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітню ОСОБА_4 , в розмірі 2/3 частин всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.04.2016 до досягнення старшою дитиною повноліття (а.с.212 т.1).

У зазначений позивачем період ОСОБА_1 набув право власності на буд. АДРЕСА_3 11.06.2013 (а.с.12 т.1). Водночас, ОСОБА_1 було придбано земельну ділянку площею 0,0237 га за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.12 т.1) на підставі договорів купівлі-продажу від 11.06.2013 укладених між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с.80-82 т.1, а.с.153-154 т.2).

Також, ОСОБА_1 набув у власність кв. АДРЕСА_4 25.12.2012 року (а.с.12, 13 т.1) на підставі договору купівлі-продажу серія №1-989 від 02.10.2009 року (а.с.159-161 т.2).

Згідно реєстраційної картки транспортного засобу, «WOLKSVAGEN CADDY, 2010 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (а.с.236 т.1).

В ході розгляду справи судом було призначено експертизу.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи №709-712/17-21 від 30.10.2017, та доданого до нього додатків, експертом встановлено ринкову вартість об`єктів нерухомого майна: -приміщень квартири АДРЕСА_6 , в цінах сформованих станом на час проведення дослідження, становить 136070 грн.; -загальна ринкова вартість домоволодіння по АДРЕСА_3 , в цінах сформованих станом на час проведення дослідження, становить 1122834 грн., у тому числі вартість земельної ділянки визначеної площею 0,0237 га;- поліпшеної земельної ділянки, загальною площею 0,0237 га., з кадастровим номером :00:004:0341, яка розташована по АДРЕСА_3 , в цінах сформованих станом на час проведення дослідження, становить 79537 грн.; -квартири АДРЕСА_7 , в цінах сформованих станом на час проведення дослідження, становить 368445 грн. Вартісний відсоток домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , від загальної вартості спірного майна, який складає 69 %. Встановлено: при умові, що об`єкти нерухомого майна домоволодіння по АДРЕСА_3 , належать до 3/4 частки, то відступ від вартості даної частки складе на 97677,75 грн. менше (а.с.4-58 т.2).

Відповідно до повідомлення експерта Вінницького відділення КНДІСЕ від 18.12.2017 №693/17-21, встановити вартість автомобіля «WOLKSVAGEN CADDY, 2010 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 неможливо, в зв`язку з ненаданням об`єкту на огляд експерту (а.с.63 т.2).

В поясненнях від 17.11.2015, які відібрав слідчий Могилів-Подільського ВП ГУНП у Вінницькій області у позивача ОСОБА_2 , остання пояснювала, що вона в грудні місяці 2014 року розлучилась зі своїм чоловіком ОСОБА_1 , з яким проживала спільно 17 років і від якого мають двоє дітей. Між ними виник конфлікт з проводу коштів, які позивач позичила відповідачу та вимагала від нього їх повернення (а.с.164 т. 2).

Згідно довідки №1135 від 13.02.2008, виданої Могилів-Подільським МКП «Житловокомунгосп», склад сім`ї позивача складається з 3 чоловік, крім неї зазначено її дітей (а.с.167 т.2).

ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні та отримувала допомогу на дітей одиноким матерям на утримання доньки ОСОБА_4 за період з 2008 по червень 2016 року включно (а.с.168 т.2).

З листів Могилів-Подільського районного споживчого товариства «Заготпромторг» №10 та №39 від 21.06.2018 року вбачається, що відповідач з 01.07.2003 по теперішній час працює на підприємстві і отримує заробітну плату (ас. 194,195 т.2).

Відповідно до довідок про склад сім`ї, наданих ОСОБА_2 для призначення їй державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за період з 2008 по 2014 рік та актів обстеження матеріально-побутових умов за 2012 та 2014 рік, відповідно до яких до складу сім`ї позивача входять двоє її дітей, адреса проживання АДРЕСА_8 (а.с.190-197 т.3).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази та покази допитаних свідків підтверджують факт постійного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2007 по 31.12.2014. В свою чергу, на час придбання спірного майна сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, однак проживали разом та вели спільний побут, мали спільний сімейний бюджет. Тобто спірне майно придбане сторонами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу є спільним сумісним майном подружжя, крім квартири в гуртожитку, право власності на яку відповідач набув в ході приватизації даної квартири.

Суд також виходив із того, що позивачем не доведено обставин, якими вона обґрунтовувала вимоги про визнання за нею право власності на 3/4 частини спільного майна та виходив із рівності часток подружжя.

Вінницький апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Так, у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 Верховний Суд дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Такими доказами можуть слугувати: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого; заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій про спільне проживання та ведення господарства.

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

З наданих позивачем доказів вбачається, що сторони з 01 січня 2007 року по грудень 2014 року проживали однією сім`єю, не перебуваючи в шлюбі, проживали разом, вели спільне господарство та набули спільно рухоме й нерухоме майно.

Реальність сімейних відносин між сторонами, наявність взаємних прав та обов`язків підтверджується зокрема показами свідків, фотокартками, DVD-R дисками та іншими доказами надані позивачем.

Суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказів, обґрунтовано встановив обставини придбання сторонами спірного майна в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

При цьому, відповідачем заперечуються обставини спільного набуття спірного майна, тому саме на нього покладався обов`язок доведення існування обставин придбання земельної ділянки, квартири, будинку та транспортного засобу за кошти, що були його особистою приватною власністю, на що він посилається в апеляційній скарзі, заперечуючи в суді апеляційної інстанції проти задоволення позовних вимог, оскільки у цьому випадку спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та в період шлюбу.

На спростування спільного набуття майна відповідач посилається на те, що все придбано за рахунок його особистих коштів. Проте, відповідачем не надано судам першої та апеляційної інстанцій будь-яких доказів, що кошти на придбання спірного майна належали особисто йому.

Враховуючи, що реєстрація право власності на таке майно за одним з подружжя не спростовує права обох сторін на володіння, користування та розпорядження цим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про поділ між сторонами спірного майна, крім квартири в гуртожитку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції враховуючи надані позивачем докази дійшов правильного висновку про доведеність факту спільного проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 01.01.2007 по 31.12.2014 та набуття за цей час спірного майна, яке підлягає поділу.

З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

Позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Водночас судом обґрунтовано вказано, що майно спільної сумісної власності підлягає поділу по 1/2 частині за кожним із сторін по справі, так як позивачем не доведені обґрунтовані підстави та відсутні підтверджуючі докази для визнання права власності на 3/4 частини майна спільної сумісної власності та відповідно до частин першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В супереч ст.81 ЦПК України ОСОБА_1 не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Довідка, яка була видана ОСОБА_1 08.07.2018 головою ЖБК «50-річчя Жовтня» Пустовіт В.М., про проживання ОСОБА_1 в період часу з 2008 по 2014 в АДРЕСА_9 , власником якого є ОСОБА_6 (а.с.162 т.2) та довідка №14 від 08.07.2018, в якій зазначено, що відповідач з 2014 року по 2016 рік проживав в громадянському шлюбі з ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_10 , яка є власником даної квартири (а.с.163 т. 2) не спростовують наданих позивачем доказів в підтвердження заявлених позовних вимог, а тому обґрунтовано не були взяті судом першої інстанції до уваги.

При вирішенні спору, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали та обставини справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги дублюють відзив на позовну заяву, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд, та є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Отже, суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи з приводу порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2022 року.

Головуючий М.М. Якименко

О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало