Провадження № 2/344/727/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря судового засідання Герлан Н. В.,

представника відповідача Тарновського Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що відповідач звернувся до позивача про надання йому банківських послуг 19/09/2018, про що подав заяву. Умови послуг розміщено на сайті позивача; відповідача поінформовано про умови кредитування; відповідач підписав заяву, що за ст. 634 ЦК є приєднанням до договору про надання банківських послуг; до відносин сторін підлягають застосуванню правила за ст. ст. 1066, 1069 ЦК України договором банківського рахунку; відповідачу надано банківську картку, на якій встановлено кредитний ліміт 400000 гривень та встановлено обов`язок зі сплати мінімального щомісячного платежу із повернення кредиту; на 15/08/2021 відповідач має заборгованість 89340,67 гривень.

Надалі позивачем подано заяву про зменшення позову, в якій просив стягнути з відповідача 69340,67 гривень.

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що було укладено кредитний договір у спосіб підписання заяви; відповідач підписав заяву-анкету; в заяві не вказано умови і тарифи, процентна ставка позики; позивачем не підтверджено, що на час укладення договору між сторонами спору діяли відповідні тарифи і умови; в таблиці позивача визнано, що відповідачем повернуто позивачу стільки грошових коштів, скільки ним отримано; позивачем не подано суду інформацію, що відповідач сплатив ще 20000 гривень; відповідачем сплачено позивачу кошти, а ним не зараховано їх як повернення заборгованості, а зараховано на пені і штрафи, які не погоджено сторонами; абсурдними є пояснення банку про те, що у відповідача немає освіти на складання розрахунку за договором; паспорт кредиту, який надав банк не був актуальним на час укладення договору; за судовою практикою об`єднаної палати Верховного Суду паспорт кредиту не є частиною договору; витяг з протоколу позивача не є належним доказом і не засвідчений у встановленому законом порядку; витяг не підписано головою і секретарем зборів.

Первинна вимога позивача за позовом до відповідача становила 89340,67 гривень, в наступному подано заяву про зменшення позову та стягнення 69340,67 гривень. При цьому позивачем не визнано обставину сплати відповідачем 20000 гривень, про що було надано пояснення представником відповідача. Однак зменшення позову відповідає поясненню представника відповідача про відповідну обставину.

Відповідно до письмового пояснення представника відповідача позивачем сплачено на користь позивача 150000 гривень за весь період дії договору.

Судом встановлено наступні обставини.

В анкеті-заяві, підписаній відповідачем не вказано на розмір позики, умови її надання та повернення, процент за користування позикою, розміри штрафу та пені.

Будь-який розрахунок заборгованості в позовній заяві позивача відсутній.

Позов пред`явлено позивачем до відповідача саме з підстави не повернення позики, умови якої визначено на сайті позивача, отриманої у спосіб використання платіжної банківської карти.

В судовому засіданні представник відповідача надав перед судом пояснення про те, що відповідачем повернуто всі грошові кошти, що було отримано від позивача, а також, що відповідачем сплачено 20000 гривень на користь позивача ,які ним прийнято, але не відображено в розрахунку позивача. При цьому позивачем подано заяву про зменшення позову на суму, що відповідає поясненню представника відповідача.

В ст. 1054 ЦК України вказано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В п. 1 ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В п. 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В рішенні Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03/07/2019 вказано, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачtv кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо ним підписана і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Крім цього в судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03/07/2019 вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року N 1023-XII «Про захист прав споживачів».

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону N 1023-ХІІспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року N 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору, що вказаний в зазначеному позові АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Таким чином верховним судом однозначно вказано на неможливість доведення обставини погодження сторонами умов договору позики на підставі інформації з сайту позивача.

Отже на час звернення до суду позивачу було однозначно відомо про ухвалення постанови Верховного Суду, висновки за якою обов?язкові до врахування судами України, які також ухвалено саме в справі за аналогічними відносинами, стороною яких був позивач.

Однак в змісті позову та наступних поясненнях до нього не враховано постанову Верховного Суду і висновки за нею.

Так само за умови подання відповідачем заперечень, що засновані на змісті відповідної постанови Верховного Суду, позивачем не спростовано відповідні пояснення відповідача, а тому не виконано його обов?язку щодо доведення спірних обставин та спростування арґументів сторони, з якою позивачем розпочато спір.

Будь-якого розрахунку заборгованості відповідача перед позивачем, позивачем суду не подано. При цьому таблиця позивача не належить до доказів, що підтверджують спірні обставини сторін. Так само таблиця, надана позивачем не містить безпосереднього розрахунку заборгованості відповідача і розрахунку боргу відповідача.

При цьому доказування на припущеннях прямо заборонено для сторін.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 69340,67 гривень відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя Бородовський С.О.