КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/3427/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/7594/17

16 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Шпильовій Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання недійсними договорів факторингу,-

в с т а н о в и в:

06 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувсядо Оболонського районного суду м. Києваз позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання недійснимидоговорів факторингу.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Банк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а в подальшому між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» були укладені договори факторингу, в тому числі, і щодо передачі грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Зазначає, що в справі за його позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: ТОВ «Кредитні ініціативи», Державна реєстраційна служба України про визнання протиправним та скасування рішення, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі № К/800/49643/15, було встановлено, що обидва фактори, до яких перейшло право вимоги за валютними кредитами від ПАТ «Сведбанк», не мали права здійснювати операції з валютними коштами, оскільки у останніх була відсутня ліцензія на здійснення вказаних операцій . Отже, вказана обставина встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому доказуванню не підлягає.

Звертає увагуна те, що на час укладення спірних договорів існували обмеження щодо укладеннядоговорів факторингув частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб. Зазначені обмеження були встановлені Положенням про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженимрозпорядженням Держфінпослуг №231 від 03.04.2009 року.

З огляду на вище викладене, просив суд визнати недійсними договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Банк», та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині грошової вимоги до позивача.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія» Вектор плюс» про визнання недійсними договорів факторингу залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 23 грудня 2021 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та постановлено з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржені ним договори факторингу не суперечать вимогам закону, а саме- розпорядженню Держкомфінпослуг № 321 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, а томувідсутні підстави для визнання їх недійсними.

Посилається на те, що факт відсутності ліцензії у обох факторів є обставиною, що не потребує доведенню в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, проте, це не було взято до уваги судом першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції помилково в оскаржуваному рішенні послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 757/16507/15, оскільки дана судова практика є нерелевантною, у вказаній справі йдеться про відсутність згоди спостережної ради на укладення правочину, а у справі, яка наразі розглядається, позивач посилається саме на відсутність у факторів ліцензії на здійснення валютних операцій та права на укладання оспорюваних договорів.

Зазначає, що не погоджується з доводами відповідачів щодо застосування до його позовних вимог у даній справі наслідків спливу строку позовної давності відповідно до поданої ними заяви з якої вбачається, що строк позовної давності має відраховуватися від дати укладення спірних договорів, тобто, з 28 листопада 2012 року. Вважає, що ним не було пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки лише у серпні 2014 року йому стало відомо про існування оскаржуваних договорів факторингу, а з позовом до суду він звернувся 02 червня 2017 року, тобто в межах строку позовної давності.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені, доказів про поважність причин неявки в судове засідання не надали, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Представники відповідачів Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» в судове засідання також не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 квітня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 865-Ф від 24 квітня 2007 року відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язався одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку погашення кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором. Розмір кредиту: 67 000,00 доларів США (п. 1.1., п. 1.2)

28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», яке виступає правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15.

Відповідно до реєстру заборгованості боржників № 1-Б Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» на підставі договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року відступило фактору (ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»), серед іншого, право вимоги за кредитним договором № 865-Ф від 24. 04.2007 року. (т. 1 а.с. 115-116)

28 листопада 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи» було укладено договір факторингу. (т. 1 а.с. 77-90)

Згідно реєстру заборгованостей боржників та купівельна ціна додаток 1Б, Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року відступило фактору (ТОВ «Кредитні Ініціативи»), серед іншого, право вимоги за кредитним договором № 865-Ф від 24. 04.2007 року. (т. 1 а.с. 91-92)

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 травня 2016 року було залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2015 року якою було визнано протиправними дії державного реєстратора Державної реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні Ініціативи». (т. 1 а.с. 55-61)

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання недійсними договорів факторингу, суд першої інстанції посилався на те, що оспорюванні договори відповідають вимогам законодавства, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 350 ГК України банк має право укласти договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким він передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а друга сторона відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої особи. Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, іншими законодавчими актами, а також нормативно-правовими актами Національного банку України та національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до вимог статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Пунктом 11 частини першої статті 4 вказаного Закону фінансовими вважаються такі послуги, зокрема, факторинг.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов`язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов`язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред`явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника.

Як вірно встановив суд першої інстанції, внаслідок укладення оспорюваних договорів факторингу відбулась зміна кредитора, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача/іпотекодержателя за кредитним договором №865-Ф від 24.04.2007 року , позичальником згідно з яким є ОСОБА_1 .

Згідно з договорами факторингу від 28.11.2012 року ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є юридичними особами, мають статус фінансових установ та внесені до Державного реєстру фінансових установ України (свідоцтва про реєстрацію фінансової установи серія ФК №357 від 16.11.2012 та серія ФК №214 від 22.09.2008 відповідно).

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» є фінансовими установами, мають право здійснювати фінансові послуги відповідно до вимог п.11 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а доводи апеляційної скарги про неправильність такого висновку суду є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт відсутності у обох факторів ліцензії на здійснення валютних операцій є підставою для визнання оспорюваних договорів факторингу недійсними, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до ТОВ «ФК «Вектор плюс» за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії у розумінні приписів Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Така ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, а не договорів факторингу, які оспорюються позивачем у даному позові.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, у справі, разом з тим, обставини та докази, на які посилається позивач, були предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції під час розгляду справи і додаткового правового аналізу не потребують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: