Справа № 456/4404/20
Провадження № 2/456/149/2022
РІШЕННЯ

іменем України

07 жовтня 2022 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Шрамка Р. Т. ,

з участю секретаря: Панилик О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Стрию справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Стрийської міської ради про визнання права власності,

встановив:

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання права власності по Ѕ частині кожному на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, що знаходяться по АДРЕСА_1 , за законом після смерті ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що будинок АДРЕСА_1 відносився до групи «колгоспного двору». Станом на 15.04.1991 року в даному будинку були зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - мати позивачів, яка була головою колгоспного двору, та члени «колгоспного двору»: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка, братців ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 онук. Свідоцтво про право власності на даний житловий будинок було видано 03.12.1987р. на підставі рішення виконкому Стрийської районної Ради народних депутатів № 331 від 19 листопада 1987р. Розмір часток кожного в майні «колгоспного двору» становили по 1/4 частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати ОСОБА_4 - голова «колгоспного двору», яка до дня смерті проживала і була прописаною в даному господарстві. На день смерті матері, позивачі у справі, були також прописаними та проживали у будинку. Після смерті матері відкрилась спадщина на спадкове майно - 1/4 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 . Позивачі фактично вступили в управління спадковим майном матері і прийняли спадщину, як спадкоємці першої черги за Законом, лише юридично її не переоформили. В даному господарстві вони також мають по 1/4 частині кожен у спільному майні як члени «колгоспного двору», на яку претендують.

Відповідач у справі - ОСОБА_3 , являється ОСОБА_2 - сином і племінником ОСОБА_7 . З 15 квітня 1991 року відповідач ОСОБА_3 , якому належала 1/4 частина у спільному майні, як члену колгоспного двору, не звертався з вимогою про виділ йому частки із майна колгоспного двору. До сьогоднішнього дня він не бажає виділяти частку, яка би могла йому належати та не заперечує, щоб його частка перейшла у наше користування та у нашу власність.

З метою отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті своєї матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 позивачі звернулися до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Палійської О.В. Однак їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано з цього приводу звернутись до суду. Оскільки, в інший спосіб вони не можуть отримати правовстановлюючі документи на даний будинок, тому з даним позовом змушені звернутись до суду.

Позивачі та їхній представник в судове засідання не з?явились, однак представником позивача було подано заяву, згідно якої просив розгляд справи проводити за їхньої відсутності, позовні вимоги задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 , в судове засідання не з?явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином і йому достовірно відомо про наявність в провадженні суду даної справи оскільки, ним 02.04.2021 отримано копію позовної заяви.

Представник третьої особи Стрийської міської ради в судове засідання не з?явився та не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 03.12.1987 виданого Виконкомом Стрийської районної ради народних депутатів, житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 .

Згідно витягу з по господарської книги с. Заплатин від 02.10.2020 №305, вбачається що згідно запису в по господарських книгах с. Заплатин Заплатинського старостинського округу №4 Нежухівської сільської ради, Стрийського району, в будинку АДРЕСА_1 , станом на 15.04.1991р. були зареєстровані ОСОБА_4 , голова двору, та члени колгоспного двору: ОСОБА_1 , - син, ОСОБА_8 , - дочка, ОСОБА_9 , - онук, та на балансі сільської ради будинковолодіння не рахується.

Згідно довідки №288 від 02.10.2020 виданої Заплатинським старостинським округом №4 Нежухівської сільської ради, вбачається, що ОСОБА_4 , до дня смерті проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 . На день смерті в будинку були зареєстровані та проживали: син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_8 , онук ОСОБА_3 .

Згідно повідомлення приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу від 10.10.2020 №140.№/01-16, вбачається, що ОСОБА_1 , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Згідно п.7 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ вбачається, що відповідно до ст.55 Закону "Про власність" громадянин не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Отже, оскільки до 15.04.1991р. позивачі не втратили право на частку в майні колгоспного двору, а відтак набули право власності на спірне майно - житловий будинок в АДРЕСА_1 , постійно користуються ним, сплачують всі необхідні платежі та послуги.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст.121 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору.

Згідно із ч. 2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народжені після його смерті.

За змістом статей 548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1961 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратили чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно правових актів.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно (будинок, споруда); 2) чи отримана спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект ш спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудженні будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинк) вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено прав< власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визнана законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

Відповідно до абзацу третього частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державні реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягало державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з наступними змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс 13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св 18).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 24 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття і експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна і містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зважаючи на вищенаведені обставини, позивачі не мають змоги оформити право власності на це нерухоме майно, тому змушені з даним питанням звертатися до суду за захистом своїх прав шляхом їх визнання на об`єкт нерухомого майна, що є предметом даного позову, відсутність належного правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок унеможливлює подальше розпорядження будинком, а також те що третіх осіб, які б претендували на спірний житловий будинок не має, а тому позов слід задоволити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 529, 548, 549, 553 ЦК України(в редакції 1963р.), ст.ст. 16, 328, 1258, 1261, 1268, 1270 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності, по 1/2 частині кожному, на житловий будинок «А-1», загальною площею 31,9 кв.м., разом із сараєм Б-1, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, в цей же строк з дня його отримання.

Суддя Р. Т. Шрамко