Номер провадження: 22-ц/813/5441/22
Справа № 509/2517/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ганчева Ігоря Вікторовича на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 через представника звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним шлюбного договору.

Позов обґрунтований тим, що 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований за №3473.

На думку позивача, даний шлюбний договір є фіктивним та підлягає визнанню недійсним за таких підстав.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 0003160 від 02.09.2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України (Крадіжка, вчинена в особливо великих розмірах або організованою групою) щодо обвинувачення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Так, своїми умисними злочинними діями 01.09.2019 року ОСОБА_2 разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ще однією невстановленою особою, спричинили потерпілому ОСОБА_7 матеріальний збиток в особливо великих розмірах. Під час досудового розслідування з боку ОСОБА_8 було подано цивільний позов до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування йому шкоди, завданої злочином. З метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, сторона обвинувачення звернулась до суду з клопотанням про арешт майна, у якому була заявлена вимога про накладання арешту на все майно, яке належало як підозрюваному ОСОБА_2 , так і на майно яке було зареєстрована на його дружину - ОСОБА_3 , яке було придбано під час шлюбу. У судовому засіданні 05.12.2019 року по справі №520/20666/18, провадження №1-кc/947/16261/19, в заперечення накладання арешту на спільне майно подружжя, захисником Трача Д.К. було надану суду копію спірного шлюбного договору.

Наполягаючи, що спірний шлюбний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215, 203, 228, 234 ЦК України, позивач вказав, що норми, які закріплені в ст. 355 ЦК України, ст. 60, 70 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Між тим, подружжя, уклавши шлюбний договір, змінило правовий режим спільного майна подружжя, з рівності часток, на інший, внаслідок чого суттєво зменшилася частка ОСОБА_2 , оскільки те майно, яке було зареєстровано саме на дружину, значно перевищує вартість того майна, яке зареєстровано на ОСОБА_2 . Крім того, на думку позивача, метою укладання шлюбного договору від 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було не врегулювання майнових відносин, а намагання уникнути відповідальності та приховати майно від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення шкоди, завданої ОСОБА_7 внаслідок вчинення злочину, оскільки останній набув статусу кредитора по відношенню до ОСОБА_2 , який набув статус боржника після вчинення злочину, тобто у нього виник обов`язок по відшкодуванню шкоди (будь-то матеріальної, будь-то моральної), що по своїй суті свідчить про виникнення грошового зобов`язання. Таким чином, після вчинення злочину, ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 , зрозуміли, що за завдану шкоду наступить відповідальність, тобто сторони передбачили негативні наслідки для себе у випадку викриття ОСОБА_2 у вчинені злочину та набрання чинності рішення по притягненню його до кримінальної та цивільної відповідальності, тому метою укладання спірного договору було не намагання врегулювати майнові відносини між подружжям, а цілеспрямоване намагання створити умови для унеможливлення задоволення у майбутньому вимог ОСОБА_1 , як кредитора або стягувача, за рахунок майна ОСОБА_2 , як власника. Також позивач вказував про недійсність спірного шлюбного договору з тих підстав, що він суперечить положенням ст. 97 СК України та ст. 13 ЦК України, оскільки ставить у скрутне становище одного з подружжя та призводить до зловживання правом одного з подружжя.

За таких підстав позивач звернувся до суду та просив суд визнати недійсним шлюбний договір, укладений 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований за №3473; стягнути в рівних частках з відповідачів судові витрати.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Ганчев Ігор Вікторовичподав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 20.12.2022 року на 16.00 годину, учасники справи та їхні представники не з`явилися.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Ганчева І.В. надійшла заява про розгляд справи без його присутності.

Від представника ОСОБА_2 адвоката Питомця А.В. електронною поштою надійшла заява, без електронного підпису, про відкладення судового засідання через не ознайомлення адвоката з матеріалами справи і необхідністю у зв`язку з цим додаткового часу для його підготовки до справи.

Від відповідача ОСОБА_3 будь-яких заяв та клопотань не надходило.

Колегія суддів, дослідивши подане представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Питомцем А.В. клопотання про відкладення судового засідання, дослідивши матеріали справи, виходить з такого.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлений за зареєстрованим місцем проживання судовою повісткою, яка доставлена 02.12.2022 року, і крім того виходячи з матеріалів справи, Одеським апеляційним судом до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» спрямовані ухвала суду апеляційної інстанції про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Ганчева І.В., копія самої апеляційної скарги, а також судова повістка про судове засідання на 16-00 год. 20.12.2022 року, які адміністрацією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» вручені ОСОБА_2 особисто 18.11.2022 року (а. с. 189-190).

До клопотання про відкладення судового засідання представник ОСОБА_2 адвокат Питомець А.В. на підтвердження представництва в Одеському апеляційному суді інтересів ОСОБА_2 додав ордер серії ВН № 1115427, який виданий адвокатським об`єднанням «Південно-українська міжнародна колегія адвокатів» на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 25.07.2022 року.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегія суддів вважає, що адвокат Питомець А.В., здійснюючи представництво інтересів ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 25.07.2022 року (на який міститься посилання в ордері серії ВН № 1115427), з огляду на отримання ОСОБА_2 копії апеляційної скарги на рішення суду і судової повістки на 20.12.2022 року вже 18.11.2022 року взагалі не навів поважних причин, що перешкоджали йому в інтересах клієнта ознайомитися з матеріалами справи і бути готовим здійснювати представництво на дату призначення судового засідання 20.12.2022 року на 16-00 год. поданням відзиву на апеляційну скаргу або усних заперечень, в тому числі шляхом участі у розгляді справи в режимі відео-конференції.

Не заявив мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відео-конференції чи клопотання про приєднання до справи його власних заперечень проти позову та апеляційної скарги і сам відповідач ОСОБА_2 , який отримав копію апеляційної скарги та судову повістку на 16-00 год. 20.12.2022 року - 18.11.2022 року, тобто за 32 дні до судового засідання.

Оскільки поважність причин неможливості взяти участь у розгляді справи на 20.12.2022 року о 16-00 год., судом апеляційної інстанції не встановлена, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін при таких обставинах не є порушенням прав сторін щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним шлюбного договору, що укладений 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований за №3473, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів фіктивності укладеного між відповідачами шлюбного договору;

- пунктом 1 шлюбного договору сторони врегулювали майнові відносини подружжя, під час перебування у шлюбі і на випадок його розірвання, що не суперечить нормам діючого законодавства та свідчить про реальність договору та наміри сторін по договору, що кореспондується з подальшим розірванням шлюбу між подружжям;

- на час укладання Шлюбного договору ОСОБА_2 не було вручено повідомлення про підозру, в розшуку він не перебував, отже посилання Позивача на фіктивність правочину та намагання уникнути майнової відповідальності носять бездоказовий характер та ґрунтуються лише на припущеннях;

- вина ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення по кримінальному провадженню №0003160, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України, не встановлена жодним судовим рішенням.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- 08 листопада 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 08.11.2008 року міським відділом РАЦС Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 1701, на яке йдеться посилання в Шлюбному договорі, про що також не заперечує Відповідач по справі ОСОБА_3 ;

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 19.12.2016 року визнано мирову угоду між ОСОБА_9 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відповідно до якої ОСОБА_9 , ОСОБА_2 передають ОСОБА_3 свої частки у праві власності на будинок АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 сплачує ОСОБА_9 та ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості їх часток. За ОСОБА_3 визнається право власності на будинок АДРЕСА_1 (а. с. 40-43);

- у відношенні ОСОБА_1 було вчинено кримінальний злочин, відомості по якому були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0003160 від 02.09.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України;

- за даним кримінальним провадженням ОСОБА_1 було визнано потерпілим, що вбачається з Витягу з ЄРДР від 23.09.2019 року та Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 02.09.2019 року;

- зі змісту Витягу з ЄРДР від 23.09.2019 року також вбачається, що в рамках кримінального провадження було повідомлено про підозру наступних осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 ;

- 09.09.2019 року у кримінальному провадженні №0003160 від 02.09.2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, ОСОБА_2 було допитано у якості свідка, що підтверджується Протоколом допиту свідка ОСОБА_2 від 09.09.2019 року(а. с. 99-104);

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року по справі №947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_5 (а. с. 75-77);

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2019 року по справі №947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_10 (а. с. 78-80);

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2019 року по справі №947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_2 (а. с. 81-84);

- в межах кримінального провадженні №0003160 від 02.09.2019 року, 18.09.2019 року було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Протоколом про обшук від 18.09.2019 року (а. с. 105-108);

- 18.09.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено Шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Образцовою Т.А., та зареєстрований в реєстрі за № 3473.

Пунктом 1 шлюбного договору врегульовано майнові відносини подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі і на випадок його розірвання, встановлення особливого режиму майнових відносин між подружжям.

Пунктом 3 шлюбного договору передбачено: «Ми, ПОДРУЖЖЯ, домовилися про непоширення на майно, набуте у шлюбі, вимог статті 60 Сімейного кодексу України, тобто домовились, що майно, яке придбано нами під час шлюбу, а також майно, яке буде придбано після укладання цього договору, в тому числі і те, право власності на яке підлягає державній реєстрації, буде особистою приватною власністю того із ПОДРУЖЖЯ, на чиє ім`я воно придбано (зареєстровано, нараховано, тощо). До складу такого майна ми відносимо:

- будь-яке нерухоме та рухоме майно;

- майнові права, в тому числі корпоративні, а також доходи від підприємницької діяльності, - інші доходи, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінні папери;

- грошові кошти (заробітна плата, гонорар, виграш, дохід від відчуження нерухомого та рухомого майна, тощо);

- речі, в тому числі індивідуального користування, коштовності, тощо, незалежно від часу їх придбання;

- страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням;

- дохід, що приноситиме особисте приватне майно та майнові права.

Пунктом 4 шлюбного договору передбачено: «Своєю особистою приватною власністю кожен із ПОДРУЖЖЯ володіє, користується і розпоряджається на власний розсуд, вчиняє будь-які дії щодо неї, не узгоджуючи питання з іншим із ПОДРУЖЖЯ навіть за умови, якщо за час шлюбу таке майно значно збільшиться у своїй вартості внаслідок спільних чи грошових затрат одного із ПОДРУЖЖЯ або обох».

Пунктом 5 шлюбного договору передбачено: «Ми, ПОДРУЖЖЯ, домовились, що у разі відчуження майна у будь-який спосіб, згода другого з ПОДРУЖЖЯ, надання якої передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України, не потрібна. В цьому разі, якщо договір, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, нотаріусу подається цей шлюбний договір».

Пунктом 7 шлюбного договору передбачено «Ми, ПОДРУЖЖЯ, домовилися, що умови цього договору щодо правового режиму належного ПОДРУЖЖЮ майна, зберігаються в разі розірвання шлюбу».

Під час укладання зазначеного шлюбного договору сторонам нотаріусом роз`яснено зміст статей 203, 215-218, 228-236 Цивільного кодексу України та статей 57-74, 92-103 Сімейного кодексу України (а. с. 9-10; 38-39);

- під час шлюбу з ОСОБА_2 за ОСОБА_3 було зареєстровано наступне нерухоме майно: 1) квартира загальною площею 47.4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 ; 2) житловий будинок загальною площею 416.7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; 3) будинок відпочинку сімейного типу загальною площею 141.3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 ;

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 21.09.2019 року по справі № 947/21616/19 було обрано запобіжний захід ОСОБА_2 у вигляді тримання під вартою;

- ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси Федулеєвою Ю.В. від 27.09.2019 року по справі №947/23505/19 було накладено арешт на майно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

- ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2019 року по справі №947/23505/19 було скасовано Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2019 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0003160, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, та клопотання повернуто прокурору для усунення недоліків.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.09.2019 року клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області Ясинецького Б.П., яке погоджено прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 Бічевським В.В. про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0003160 від 02.09.2019 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України задоволено. Накладено арешт на майно підозрюваних ОСОБА_2 та ОСОБА_10 . Також накладено арешт на майно дружини підозрюваного ОСОБА_2 ОСОБА_3 та майно дружини підозрюваного ОСОБА_10 - ОСОБА_11 . Своє рішення про накладення арешту на зазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що у кримінальному провадженні заявлено до підозрюваних уточнений цивільний позов на загальну суму 77 333 555 гривень, що становить матеріальну шкоду, та 500 000 гривень, що складає моральну шкоду. Щодо накладення арешту на майно, що належить на праві власності дружинам підозрюваних, слідчий суддя обґрунтував тим, що зазначене у клопотанні майно, було набуте в період перебування між вказаними особами у шлюбних відносинах, та може свідчити про те, що таке майно являється спільною сумісною власністю подружжя. Крім того послався на ту обставину, що санкція ч. 5 ст. 185 КК України передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна.

Однією з підстав для скасування Ухвали суду першої інстанції про накладання арешту, суд зазначив те, що частина об`єктів нерухомого майна, на які слідчий просив накласти арешт, з урахуванням положень ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України належать на праві особистої приватної власності дружинам підозрюваного, оскільки частина майна була набута до укладення шлюбу або на підставі договору дарування (а. с. 52-61);

- в подальшому, ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси Іванчука В.В. від 05 грудня 2019 року за результатами розгляду клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 1 про накладення арешту в межах кримінального провадження №0003160, було накладено арешт виключно на майно підозрюваних по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_10 , а в іншій частині клопотання про накладення арешту відмовлено (а. с. 45-51);

- рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10.02.2020 року справа №506/5649/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано (а. с. 65-66);

- станом на дату ухвалення рішення по цивільній справі, кримінальна справа №947/6642/20 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, яке зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0003160 від 02.09.2019 року, перебуває на розгляді у Київському районному суді міста Одеси.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно).

Виходячи з наведених норм при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Ознака вчинення правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права, а також посилання позивача на кілька правових норм одночасно. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог.

У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок, що:

«позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним»;

«однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника»;

«однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Встановивши, що:

- після внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0003160 від 02.09.2019 року відомостей про вчинення у відношенні ОСОБА_1 кримінального правопорушення за ознаками ч.5 ст.185 КК України з внесенням до реєстру відомостей про ОСОБА_2 , як особи щодо якої здійснюється досудове розслідування, відповідач ОСОБА_2 18.09.2019 року уклав зі своєю дружиною ОСОБА_3 шлюбний договір, яким подружжям врегулювало майнові відносини під час перебування у шлюбі і на випадок його розірвання, встановивши особливий режим майнових відносин між подружжям, зокрема, що майно (рухоме та нерухоме, майнові права та гроші), яке придбано під час шлюбу, а також майно, яке буде придбано після укладання цього договору, в тому числі і те, право власності на яке підлягає державній реєстрації, буде особистою приватною власністю того із ПОДРУЖЖЯ, на чиє ім`я воно придбано (зареєстровано, нараховано, тощо) і кожен із ПОДРУЖЖЯ володіє, користується і розпоряджається на власний розсуд, вчиняє будь-які дії щодо неї, не узгоджуючи питання з іншим із ПОДРУЖЖЯ навіть за умови, якщо за час шлюбу таке майно значно збільшиться у своїй вартості внаслідок спільних чи грошових затрат одного із ПОДРУЖЖЯ або обох і у разі відчуження майна у будь-який спосіб, згода другого з ПОДРУЖЖЯ, надання якої передбачено ст. 65 Сімейного кодексу України, не потрібна, умови цього договору щодо правового режиму належного ПОДРУЖЖЮ майна, зберігаються в разі розірвання шлюбу,

- ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні №947/6642/20 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, яке зареєстроване у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0003160 від 02.09.2019 року та перебуває на розгляді у Київському районному суді міста Одеси,

- внаслідок укладення даного шлюбного договору суттєво зменшився обсяг майнових прав ОСОБА_2 , що в свою чергу вплинуло на і можливість належного та повного відшкодування шкоди, завданої позивачу,

у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові з посиланням на реальність намірів сторін щодо врегулювання майнових відносин подружжя та недоведеність фіктивності укладеного між відповідачами шлюбного договору, відповідність його законодавству.

З урахуванням встановлених у справі обставин така поведінка відповідачів не може розцінюватися, як добросовісна.

Недобросовісність поведінки відповідачів супроводжувалася зловживанням правами і була направлена на ухилення від звернення стягнення на спірне майно, що шкодить інтересам потерпілого та цивільного позивача (кредитора) ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності оспорюваного договору шлюбного договору, оскільки у відповідачів при укладенні шлюбного договору дійсно вбачається намір закріпити спільне майно за ОСОБА_3 та таким чином унеможливити звернення стягнення на частку ОСОБА_2 у спільному майні в рахунок погашення шкоди ОСОБА_1 в межах заявленого ним у кримінальній справі цивільного позову.

Проте позивач обґрунтовував заявлені вимоги про визнання шлюбного договору недійсним не лише фіктивністю, а й недобросовісністю відповідачів, зловживанням своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки укладення шлюбного договору та врегулювання майнових відносин подружжя відбулося з метою уникнення від виконання зобов`язання та звернення стягнення кредитором на його майно як боржника або ж суттєвого зменшення обсягу майнових прав боржника.

Колегія суддів виходить з того, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після реєстрації кримінального правопорушення, яким завдано шкоду потерпілому (кредитору), діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора (постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року по справі № 922/1903/18), а тому будь-який правочин вчинений боржником за наведених обставин, внаслідок якого зменшується платоспроможність боржника набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Враховуючи наведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем фактично сплачений судовий збір за немайнову вимогу, яка задоволена в порядку перегляду справи в апеляційному порядку 840,80 грн. та за подання апеляційної скарги 1261,20 коп., а всього 2 102 грн. (840,80+1261,20).

Тому з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір у розмірі 2 102 грн. у рівних частках, тобто по 1 051 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ганчева Ігоря Вікторовича задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Визнати недійсним шлюбний договір, укладений 18.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., зареєстрований за № 3473.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 102грн., тобто по 1 051 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст рішення складений: 22.12.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова