ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/5619/20 Номер провадження 22-ц/814/3424/22Головуючий у 1-й інстанції Мицик С.А. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скарг ою ОСОБА_1

на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року, ухвалене суддею Мицик С.А., повний текст складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, в якому просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів, які стягуються на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , у розмірі 48 943, 76 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у період з вересня 2011 року по кінець 2012 року вона проживала однією сім`єю з відповідачем. За час спільного проживання у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 750 гривень, щомісячно, на утримання дитини ОСОБА_3 03.12.2014 року Солом`янським районним управлінням юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження №45699267, яке у подальшому передано до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро). Проте, боржник аліментні зобов`язання не виконує. У зв`язку з цим, станом на 25.11.2020 року боржником не сплачені аліменти за весь час їх нарахування у розмірі 61 209,15 грн. У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання обов`язку сплачувати аліменти на дитину, наявністю зазначеної заборгованості, позивач просить суд стягнути пеню за прострочення сплати аліментів. Згідно розрахунку, проведеного позивачем, у період з серпня 2015 року по 25 листопада 2020 року пеня за несплату аліментів складає 48 943,76 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 48 943,76 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір на користь держави у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не сплачував аліменти, позивачем пред`явлено вимогу про стягнення пені з серпня 2015 року по 25.11.2020 року. З урахуванням положень ст. 196 СК України, згідно якої відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на листопад 2020 року, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 48 943,76 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спір вирішений судом на підставі недопустимих доказів, що є порушення норм процесуального права та підставою для скасування судового рішення. Крім того, зазначає, що розмір аліментів (частка від доходу матері, батька дитини або тверда грошова сума), визначений рішенням суду, може бути змінено виключно на підставі іншого судового рішення в порядку ст. 192 СК України. Однак, відповідно до розрахунку заборгованості, виданого державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро), який міститься у матеріалах справи, державний виконавець стягує з боржника аліменти за період 2019-2020 роки у більшому розмірі, аніж визначено рішенням Лозівського районного суду Харківської області від 15.01.2013 року, відповідно до зазначеного і пеня за прострочення сплати аліментів нараховувалася неправильно. За таких обставин, державний виконавець, нараховуючи аліменти у січні-грудні 2019 року по 1059 грн. щомісячно, у січні - жовтні 2020 року у розмірі 1109 грн. щомісячно, замість стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, яка визначена рішенням суду від 15 січня 2013 року, вийшов за межі повноважень, наданих йому Законом України «Про виконавче провадження».

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 28.12.2021 року у даній справі відкрито апеляційне провадження (а.с. 114).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10.01.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду, без повідомлення учасників справи (а.с. 116).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 03.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 117).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15.08.2022 року дана справа призначена до апеляційного розгляду на 21.12.2022 року, без повідомлення учасників справи (а.с. 118).

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що сторони по справі мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 14а).

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.01.2013 року (справа № 2025/6512/2012) з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 750 гривень, щомісячно, починаючи з 21.11.2012 року, і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується копією рішення суду (а.с. 15-17).

На підставі виконавчого листа, виданого Лозівським міськрайонним судом Харківської області на виконання вищевказаного рішення суду, постановою державного виконавця ВДВС Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 03.12.2014 року відкрито виконавче провадження № 45699267 (а.с. 18).

Постановою державного виконавця Солом`янського районного ВДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 27.07.2017 року виконавчий документ передано до Самарського ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 20).

Постановою державного виконавця Дніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління МЮ (м. Дніпро) від 09.01.2020 року прийнято на виконання виконавчий лист № 2025/6512/2012, виданий Лозівським міськрайонним судом Харківської області 15.01.2013 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 (а.с. 22).

Відповідно до довідок-розрахунків заборгованості, наданих Солом`янським районним ВДВС у м. Київ ГТУЮ у м. Києві та Дніпровським районним ВДВС Південно-східного міжрегіонального управління - заборгованість зі сплати аліментів з з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 за період з серпня 2015 року по грудень 2020 року становить 61 209,15 грн. (а.с. 23-25).

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2012 року по 1 квартал 2021 року був офіційно працевлаштований та отримував доходи 2014-2015 рр. -ТОВ «ГЮНСЕЛ», 1-й 3-й квартали 2017 року - ТОВ НВО «Укрпромзабезпечення», 4-й квартал 2018 року - 1-й квартал 2019 року - Дніпропетровський обласний центр зайнятості (а.с. 65).

З копії листа Дніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Дніпро) від 05.11.2020 року судом першої інстанції встановлено, що на неодноразові запити державного виконавця ВДВС до органів, що реєструють право власності, Державної податкової служби, Пенсійного фонду України встановлено, що боржник ОСОБА_1 ніде не працює, рахунків в банках не має, пенсію не отримує та за ним майно не зареєстровано. Крім того, на адресу боржника неодноразово направлялися виклики-попередження щодо сплати аліментів, на які він не з`являвся. Державним виконавцем здійснювались виїзди за адресою: АДРЕСА_1 , для перевірки майнового стану боржника, але за вказаною адресою боржника не було вдома, двері ніхто не відчинив, про що було складено акт державного виконавця. Державним виконавцем направлялись стягувачу повідомлення щодо можливості притягнення до кримінальної відповідальності (до повідомлення додано довідку-розрахунок, копію виконавчого листа). Державним виконавцем були винесені постанови про тимчасове обмеження боржника у праві полювання, керування транспортними засобами, у користуванні вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю. 19.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся усно до ВДВС, надавати пояснення щодо несплати аліментів відмовився та відмовився від надання підтверджуючих документів та заяв (а.с. 26-27).

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідача про те, що заборгованість по сплаті аліментів виникла не з його вини, не знайшло свого підтвердження під час розгляду даної справи.

У судовому засіданні встановлено, що за період з серпня 2015 р. по 01.11.2020 р. ОСОБА_1 сплатив аліменти: у лютому 2019 р. у розмірі 695 грн., у березні 2019 р. - 305 грн., у квітні 2019 р. - 200 грн., у червні 2019 р. - 850 грн., у вересні 2019 р. - 750 грн., у жовні 2019 р. - 700 грн., у листопаді 2019 р. - 775 грн., всього 4 275 грн. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.11.2020 року становить 61 209,15 грн.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, суд першої інстанції зазначив, що, загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою: p = (A1х1%хQ1) + (A2х1%хQ2) +……….(Anх1%хQn).

Таким чином, враховуючи те, що відповідач не сплачував аліменти, а позивачем пред`явлено вимогу про стягнення з ОСОБА_1 пені за прострочення сплати аліментів за період з серпня 2015 р. по 25.11.2020 р., розмір якої визначено позивачем у розмірі 48 943,76 грн., та відповідно положень ст. 196 СК України, згідно якої відповідальність платника аліментів за їх прострочення обмежується 100 відсотками заборгованості, яка існувала станом на листопад 2020 року, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно із частин першої та другої статті 27 Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

За нормами частин 1 та 2 ст.141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 50 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. (ч. 3 ст. 181 СК України).

Згідно ст.. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

З таких обставин, колегія суддів вважає, що виходячи з положень ст. 195 та ст. 182 СК України заборгованість відповідача за аліментами у спірний період має визначатись виходячи з визначеного судом розміру у твердій грошовій сумі, але не може бути меншою мінімального розміру аліментів, що на час виникнення спірних правовідносин становив 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути змінено виключно на підставі іншого судового рішення в порядку ст. 192 СК України, а державний виконавець вийшов за межі повноважень, наданих йому Законом України «Про виконавче провадження», є безпідставними і суперечать ч. 3 ст. 182 СК України щодо визначення мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину.

Відповідно до частин першої, другої статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Вказані обставини є предметом доказування по справі і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12, 13, 76-81 ЦПК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Згідно матеріалів справи, судом першої інстанції прийнятий до уваги розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, проведений позивачем ОСОБА_2 , та в межах пред`явлений позовних вимог задовольнив їх у повному обсязі.

Колегія суддів вважає визначений ОСОБА_2 розмір пені за прострочення аліментів таким, що не суперечить вимогам ст. 196 СК України та відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року, у справі № 333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року, у справі № 711/679/21 від 19 січня 2022 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір вирішений судом на підставі недопустимих доказів, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки висновків суду першої інстанції про наявність заборгованості зі сплати аліментів не спростовують. При цьому, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, зокрема, у відзиві на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 на це не посилався, а зазначав лише, що не згоден з заявленими позовними вимогами, оскільки не працює, доходу не має, тому немає змоги сплачувати аліменти із-за відсутності коштів.

Таким чином, доводи та вимоги апеляційної скарги, в межах яких суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2022 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов