Ухвала

06 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 753/10383/19

провадження № 61-11976ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві (далі - Дарницьке РУ ГУ МВС України у м. Києві), Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - ГУ НП у м. Києві), Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації (далі - Дарницька районна у м. Києві ДА), третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що у 1992-1995 роках проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді міліціонера роти патрульно-постової служби Харківського районного управління УВС м. Києва. У вересні 1995 року за затримку небезпечного злочинця, керівництвом Харківського районного управління УВС м. Києва його заохочено - надано право проживати у кімнаті НОМЕР_1 відомчого гуртожитку управління на АДРЕСА_1 . Гуртожиток перебував на балансі Харківського районного управління УВС м. Києва.

У листопаді 1995 році був переведений по службі до управління карного розшуку ГУМВС України у м. Києві. У жовтні 1997 році згідно рапорту начальника управління карного розшуку та відповідно до рішення житлової комісії ГУ МВС України у м. Києві поставлений на квартирний облік ГУ МВС у Оболонському районі м. Києва за місцем знаходження відомчого гуртожитку ГУ МВС у м. Києві без надання кімнати для проживання з тимчасовою пропискою з 27 квітня 1998 року. У 2004 році Дарницьке РУ ГУ МВС України у м. Києві вимагало від нього 100% оплати за проживання у гуртожитку на АДРЕСА_1 , оскільки він не є співробітником їхнього управління.

Згідно з наказом від 23 вересня 2011 року № 585 о/с звільнився за власним бажанням у відставку з органів МВС України відповідно до пункту «а» (за віком) статті 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 30 вересня 2011 року без надання постійного житла.

Станом на день подання позову більше 24 років проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , як належний користувач жилим приміщенням, згідно договору оренди у формі рапорту, укладеного із колишнім балансоутримувачем - структурним підрозділом МВС України. Оригінал рапорту про вселення його у гуртожиток, залишався у звітній документації завідувача гуртожитком. Однак, при передачі документації в 2016 році новому коменданту гуртожитку - ОСОБА_4 рапорт зник. Дарницькою районною у м. Києві ДА листом від 11 травня 2019 року йому надано копію корінця до ордеру від 17 березня 2017 року № 147 на жилу площу спірної кімнати у гуртожитку.

Вказував, що неодноразово звертався до Дарницької районної у м. Києві ДА з вимогою належно оформити своє право - зареєструватися у спірній кімнаті гуртожитку та приватизувати її, однак у задоволенні його вимог відмовлено.

Зазначав, що ліквідаційною комісією Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві складений протокол про виділення спірної кімнати гуртожитку іншій особі - ОСОБА_1 , який станом на вересень 2016 року вже не був працівником Дарницького РУ ГУ МВС України у м. Києві. Членами житлової комісії ліквідаційної комісії Дарницького РУ ГУ МВС у м. Києві внесені до офіційних документів неправдиві відомості і складений акт про фактичне проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку станом від 25 жовтня 2016 року.

17 березня 2017 року ОСОБА_1 видано ордер № 147 на жилу площу в гуртожитку, а саме, на кімнату № НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 .

На думку заявника, при видачі ордеру від 17 березня 2017 року № 147 не дотримано встановленого житловим законодавством порядку надання житла в гуртожитку, а тому ордер, який видавався ОСОБА_5 та членам його сім`ї, необхідно визнати недійсним. Вказував, що не має іншого житла на праві власності або користування, а тому спірна кімната у гуртожитку є його єдиним житлом.

Ураховуючи викладене, просив суд визнати за ним право користування кімнатою АДРЕСА_2 з 1995 року; визнати ордер від 17 березня 2017 року № 147, виданий ОСОБА_1 , на право зайняття з сім`єю жилої площі, а саме кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_1 , недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , виходив з відсутності відомостей про те, що у спірній кімнаті гуртожитку останній проживав разом із сім`єю на час прийняття рішення про надання вказаної кімнати ОСОБА_1 та членам його сім`ї. Ордер на займане приміщення відповідачем фактично позивачу не видавався. Рішення про відмову у видачі ордеру позивачем не оскаржувалося.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право користування жилою площею у гуртожитку - кімнатою АДРЕСА_2 , з 1995 року. Визнано ордер від 17 березня 2017 року № 147 на жилу площу у гуртожитку, виданий ОСОБА_1 на право зайняття з сім`єю жилою площі в гуртожитку на АДРЕСА_3 недійсним. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, задовольняючи позов ОСОБА_3 , виходив з того, що ОСОБА_3 при працевлаштуванні 17 грудня 1995 року по домовленості був прописаний у гуртожитку на АДРЕСА_1 та тимчасово вселений за вказаною адресою. Позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження заявлених вимог щодо визнання за ним права користування спірною кімнатою гуртожитку. Апеляційний суд, визнаючи ордер від 17 березня 2017 року № 147, виданий ОСОБА_1 , на право зайняття з сім`єю жилою площі у гуртожитку на АДРЕСА_3 недійсним, виходив з того, що на час видання такого ордеру, у спірній кімнаті гуртожитку проживав позивач.

29 листопада 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник зазначає, що апеляційним судом не досліджені преюдиційні обставини, встановлені у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 753/5686/17 за його позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з кімнати гуртожитку та вселення в кімнату.

Верховний Суд вкотре наголошує, що згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Тлумачення положення пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку, що підставою для відкриття касаційного провадження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а не висновок про встановлені таким судовим рішенням обставини, що мають преюдиційне значення, які не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені у справі № 753/5686/17 можуть бути преюдиційними для розгляду справи, про перегляд якої подано касаційну скаргу, але не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судових рішень, яка передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Наведене свідчить про невиконання заявником вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання права користування кімнатою та визнання ордеру недійсним повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак