Справа № 541/2107/22
Номер провадження 2/541/748/2022
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 листопада 2022 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Городівського О.А.,

за участю секретаря судових засідань - Ніколаєнко М.В.,

позивача ОСОБА_1

та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2

розглянувши в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав

тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Миргородської міської рада Полтавської області,

встановив :

07 вересня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з вказаним позовом до ОСОБА_3 про позбавлення відповідачки батьківських прав та стягнення аліментів. В позові викладено прохання позбавити відповідачку батьківських прав відносно їх спільної доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути на її утримання аліменти.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 повідомляє, що він перебував у фактичних незареєстрованих шлюбних відносинах з ОСОБА_3 з 2006 року по 2011 роки. В період спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилась донька, ОСОБА_4 . Позивач вказує, що з липня 2011 року вони припинили стосунки. ОСОБА_3 покинула сім`ю та переїхала проживати окремо. З того часу відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї доньки, не цікавиться життям, здоров`ям, не здійснює необхідне матеріальне забезпечення дитини. ОСОБА_3 не спілкується з донькою не надає доступ до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, свідомо нехтуючи своїми обов`язками і на думку позивача позбавлення останньої батьківських прав відповідає інтересам дитини.

В судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві.

Відповідач, ОСОБА_3 , до суду не з`явилась. Суд вживав заходи повідомлення її за місцем останньої реєстрації та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Миргородського міськрайонного суду. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, не подав відзив, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 , повідомила суду, що службою вживались всі можливі заходи для встановлення контакту з відповідачкою, однак навіть її родичі, які проживають в м. Миргород, не володіють інформацією про місце перебування ОСОБА_3 , так яке не підтримують з нею зв`язок. Суду представник надала висновок органу опіки та піклування, у якому викладено інформацію про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

Суд, заслухавши позивача, представника третьої особи, та неповнолітню ОСОБА_4 , дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , актовий запис №176 від 02 березня 2012, відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області (а.с. 17).

За змістом ст.ст. 3,9,18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Приписами ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя.

У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

У висновку Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області про доцільність позбавлення батьківських прав зазначено, що ОСОБА_3 є матір`ю неповнолітньої, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , участі у вихованні дитини не бере, справами дитини не цікавиться, на засідання комісії з питань захисту прав дитини не з`являлась.

Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки (пункт 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не виконує та не виконувала з 2011 року своїх батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Участі у вихованні не приймає, не турбується про здоров`я дитини. Фінансової допомоги для виховання та утримання дитини не надає, не виявляє у відношенні до доньки материнської турботи, що дійсно вказує на неналежне виконання материнських обов`язків, свідоме нехтування батьківськими обов`язками, в розумінні законодавчих положень. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав є обґрунтованим і таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню.

Позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача на утримання доньки підлягають до повного задоволення так як заявлені у мінімальному розмірі визначені чинним законодавством України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача та на користь держави в розмірі 992 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 164-166, 192 главами 14,15 СК України, ст.ст. 13, 206, 263, 265 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відносно неповнолітньої доньки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі ј частини з усіх виді її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, з 07.09.2022 до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в суму 992 грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь держави судові витрати в суму 992 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Відповідач, у разі незгоди з прийнятим рішенням, має право подати до суду заяву про перегляд заочного рішення протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Повний текст рішення виготовлено 02 грудня 2021 року.

Суддя О. А. Городівський