ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6389/22 Справа № 202/2532/20 Суддя у 1-й інстанції - Бєсєда Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА
06 грудня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря Заворотного К.Я.,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою
адвоката Гусакової Оксани Борисівни представника
позивача ОСОБА_1 ,
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними, -
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , де третьою особою визначив ОСОБА_3 , на предмет визнання договору позики та розписки недійсними, з підстав того, що на протязі 2015-2016 років ним було укладено декілька кредитних договорів з банками АТ «ПУМБ», АТ «Альфа-Банк», АТ «ОТП Банк» та АТ «А-Банк». За зазначеними кредитними договорами у нього виникла заборгованість на загальну суму 7000 доларів США. Відповідач запропонував йому надати грошові кошти у сумі 7000 доларів США для погашення ним заборгованості за кредитними договорами, при цьому сторони домовилися, що ОСОБА_2 самостійно внесене кошти на рахунки банків по кредитним договорам. 14 листопада 2016 між ним та ОСОБА_2 було підписано договір позики, відповідно до якого відповідач передає йому грошові кошти у сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7000 доларів США. 14 листопада 2016 ОСОБА_3 , як дружина, надала згоду на укладання договору позики та одночасно, в якості забезпечення виконання зобов`язань позивача за договором позики, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було підписано договір поруки. Посилається на те, що не отримував від відповідача грошових коштів у сумі 185 000 грн., що зазначений договір позики було укладено під впливом помилки, тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що є підставою для визнання договору позики та розписки недійсними. (а.с. 3-6 Том І).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.82-87 Том ІІ).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Гусакову О.Б. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що судом не було дано належної правової оцінки фактичним обставинам справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, як і не було надано належної правової оцінки письмовим доказам у справі та не досліджено питання удаваності договору позики, який, за своїм змістом, має ознаки кредитного, а ні позики.

Крім того, відповідачем твердження позивача спростовані не були, що судом не взято до уваги, як не допитано в якості свідка дружину позивача ОСОБА_3 , яка у справі є третьою особою та яка могла підтвердити факт непередання коштів відповідачем позивачеві /а.с. 109,110 Том ІІ/.

ОСОБА_3 не скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, та відзиву на апеляційну скаргу не подавала.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду вважає за необхідне залишити без змін з наступних підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Колегія суддів відзначає, що зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повному обсязі з огляду на таке.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав в борг відповідачеві грошові кошти в сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору, а позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки суми позики (фіксована незмінна сума винагороди, що нараховується у відсотках. Відсотки від суми позики є винагорода позикодавця за надання позики позичальнику, та не є відсотками за користування грошовими коштами) та повернути суму позики впродовж строку позики.

Крім того, ОСОБА_1 , на підтвердження укладеного договору позики, надав розписку від 14 листопада 2016 року, згідно якої ОСОБА_1 зазначив, що в момент укладання договору позики в іноземній валюті, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи природу правочину, знаючи свої права та обов`язки у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, одержав грошові кошти в сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України від ОСОБА_2 ..

При укладенні договору позики сторони погодили, що відповідач буде повертати позику частинами у відповідності до графіку повернення позики.

На забезпечення укладеного договору позики між ОСОБА_3 був укладений 14 листопада 2016 року договір поруки.

14 листопада 2016 року ОСОБА_3 , як дружина позичальника, надала згоду на укладання договору позики від 14 листопада 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 185 500 грн., за договором позики та борговою розпискою від 14 листопада 2016 року. У задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору поруки від 14 листопада 2016 припиненим відмовлено. У задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики і договору поруки недійсними відмовлено. Рішення суду не набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст.203, 204, 215, 217, 229, 230, 509, 526, 610, 638, 640, 1046, 1047, 1049, ЦК України та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 29 квітня 2017 року у справі №3-11гс14, від 16 січня 2019 року у справі №464/83790/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі №388/1354/17-ц, прийшов до вірного висновку щодо встановлення наявності між сторонами боргових зобов`язань та правомірно взяв до уваги та надав правильної правової оцінки як добровільному підписанню позивачем договору позики від 14 листопада 2016 року разом із графіком погашення боргу, розписці, складеної того ж дня на підтвердження отримання грошових коштів від відповідача, так і добровільно підписаному договору поруки від 14 листопада 2016 року, укладеному відповідачем з ОСОБА_3 в забезпечення виконання умов договору позики її соловіком ОСОБА_1 , яка, до того ж, і надала заяву, згоду другого з подружжя позичальника на укладання договору позики, що само по собі не піддається сумніву щодо укладення договору позики з визначенням сторонами всіх істотних умов такого договору та може підтверджувати належним чином передачу коштів від відповідача, як позичальника, позивачеві, який зазначені документи особисто підписав, а ОСОБА_3 , в силу ст.ст.60, 65 Сімейного кодексу України, надала на це своє письмову згоду, що не заперечувалось ані позивачем, ані третьою особою.

Зазначене узгоджується із нормами матеріального права, застосованими судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першоїстатті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Судом першої інстанції встановлено, що у відповідності до умов договору позики від 14 листопада 2016 року, укладеного між сторонами, факт одержання позики підтверджується розпискою, підписаною позичальником в момент передачі йому суми позики, з чим погоджується і колегія суддів.

Апелянт не довів належними та допустимими доказами зворотнього ані при розгляді справи судом першої інстанції, ані в апеляційній інстанції. Доводи представника апелянта щодо допиту в якості свідка дружини позивача, яка може підтвердити факт неотримання її чоловіком коштів від відповідача, не є належним доказом та не буде спростовувати факт особистого підписання позивачем як договору позики, так і розписки, враховуючи ще і те, що дружина, яка надавала згоду на укладання цього дгоовору її чоловіком, є заінтересованою особою щодо позитивного розгляду справи та виступає третьою особою на боці позивача у цій справі, тому такі доводи не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

Разом з цим, судом першої інстанції встановлено, що текст розписки про отримання позики від 14 листопада 2016 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на підставі договору позики від 14 листропада 2016 року в сумі в сумі 185 500 грн., що еквівалентно 7 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору та в день складання цієї розписки, тобто саме в момент підписання договору позики.

Таким чином, підписана позивачем розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути, що також узгоджується і зі змістом розписки та згоди дружини на укладання цього договору позики, про що зазначає колегія суддів.

Ці обставини, встановлені судом першої інстнції, повністю узгоджуються і з висновком, якого дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Розв`язуючи позовні вимоги позивача щодо недійсності договору та розписки суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відсутність доказів наявності підстав, у відповідності до ст. 215 ЦК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 міститься висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Суд першої інстанції, керуючись ч.1 ст. 81 ЦПК України, вірно зауважив про необхідність доведення належними та допустимими доказами як в обґрунтування позовних вимог позивачем, так і в заперечення на ці позовні вимоги відповідачем.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

ОСОБА_1 перед підписанням договору належно і у доступній формі ознайомився з усіма його умовами договору, повністю і однаково з позикодавцем їх розумів, вважав справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мав, договір підписаний добровільно, волевиявлення позичальника було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань. Саме під такими умовами він особито підписав і договір позики, і розписку, а його дружина засвідчила це у згоді на укладання такого договору, хоча мала безпосередню можливість такої згоди не давати, зазначивши про наявність тиску на чоловіка, або обману чи помилки та тяжкої для нього обставини і на врай невигідних умов, але цього судом не встановлено і позивачем не доведено.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, що доводами апелянта не спростовано та додаткових обставин і доказів з цього приводу не надавалось в апеляційній інстанції, щоб могло слугувати підставою для скасування рішення суду.

Не заслуговують на увагу і посилання позивача щодо наявності інших боргових зобов`язань перед банківськими установами, обставин чого не встановлено і колегією суддів.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката Гусакової Оксани Борисівни представника позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О. Макаров