Справа № 308/2004/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Дегтяренко К.С.

при секретарі судового засідання Чейпеш В.В.

з участю учасників справи:

представника позивача адвоката Сочка В.І.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.,-

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що 29.11.2017 року між ОСОБА_1 (далі - Відповідач) та ОСОБА_3 (далі - Позикодавець) було укладено договір позики, за яким Боржник зобов`язувався повернути до 31.03.2018 року отримані в борг кошти, в гривнях України в сумі еквівалентній 55 000 USD (п`ятдесят п`ять тисяч доларів США) за курсом НБУ станом на дату повернення коштів. У відповідності до положень ст. 1047 ЦК України, укладення договору позики підтверджується борговою розпискою ОСОБА_1 від 29.11.2017 року. Однак, у встановлений законом строк, Боржник отримані грошові кошти Позикодавцю не повернув. В подальшому, ОСОБА_3 за Договором про відступлення права вимоги від 28 вересня 2018 р., відступив ОСОБА_2 всі без винятку належні йому права вимоги за Основним зобов`язанням, що виникло на підставі боргової розписки, виданої ОСОБА_1 29.11.2017 року. Пунктом 1.1. Договору про відступлення права вимоги від 28 вересня 2018 р., визначено, що основним зобов`язанням згідно з цим Договором є зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів у гривнях України у сумі, еквівалентній 55 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату повернення коштів, яке виникло на підставі боргової розписки, виданої ОСОБА_1 29.11.2017 року. Тобто вищевказана сума підлягає поверненню ОСОБА_2 . Станом на день подання позову ОСОБА_1 вказаних коштів не повернув, тому вона змушена звернутись до суду та просить стягнути з відповідача 1 531 420 гривень, судові витрати та витрати на правову допомогу.

19.05.2022 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У вказаному відзиві, він просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. В 2017 року між ТОВ «МБК «Капітель», директором якого він був, та ТОВ «Лейер Україна», директором якого був чоловік Позивача, ОСОБА_4 , було укладено ряд договорів на будівництво логістичного центру в с. Сюрте Ужгородського району. Первісний кредитор за борговою розпискою, ОСОБА_3 , де-факто здійснював юридичний супровід будівництва вказаного об`єкту. між ТОВ «МБК «Капітель» та ТОВ «Лейер Україна» було укладено договір № 53, предметом якого було придбання та монтаж необхідної кількості комплектів модулю типу «Кисловодськ» для їх встановлення на існуючий фундамент площею 120 м. на 30 м. на території замовника за адресою АДРЕСА_1 . Зазначає, що чоловік Позивача, ОСОБА_4 , переконав його написати боргову розписку від 29.11.2017 року, як гарантію забезпечення виконання зобов`язань за договором від 29.08.2017 року № 53. Таку розписку було написано в присутності ОСОБА_4 та передано йому особисто в руки. При цьому жодних свідків при її написанні не було, адже факту передачі коштів також не було. На його думку, розписка була удаваним правочином, а саме, договором гарантії та вказаний документ має ознаки підробки. Вважає, що сама боргова розписка не є договором позики, а лише може бути пред`явлена як доказ його укладення. Крім того вказує, що відсутність передачі коштів, можуть підтвердити свідки.

27.05.2022 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій останній зазначив, що вважає, що відзив на позовну заяву слід залишити без розгляду як поданий поза встановленими процесуальними строками, вказує на порушення відповідачем строку та порядку подання доказів, а тому вважає їх недопустимими, щодо обставин викладених у відзив, вказав, на те що такі не знаходять свого підтвердження, допустимим доказами, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не відповідають чинним правовим позиціям, чому надав відповідні обґрунтування правовими позиціями Верховного суду та нормами чинного законодавства.

Ухвалою суду від 28.04.2021 року вказана позовна заява прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засіжання.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 21.12.2021 року провадження у справі відновлено.

Ухвалою суду від 09.06.2022 року справу призначено до судового розгляду та вирішено допитати в судовому засіданні в яості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .

В судовому засдіанні:

представник позивача адвокат Сочка В.І. позовну заяву підтримав в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві , позов просив задовольнити.

позивач не з`явилась, скористався своїм правом приймати участь в судовому засіданні через свого представника.

відповідач відносно задоволення позову заперечив, зазначив, що вважає вказаний правочин удаваним, такий що не мав наслідків договору позики, а фактично був договором гарантії, укладеним з метою забезпечення виконання іншого договору, фактичної передачі коштів за вказаною борговою розпискою не відбулось тому і не виникло обов`язку їх повернення.

Разом з тим, щодо поданого відповідачем відзиву, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ухвали суду від 28.04.2021 року про відкриття провадження у вказаній справі, відповідачу було надано строк у п`ятнадцять днів з моменту отримання ухвали для подання відзиву.

26.05.2021 року на адресу суду надійшла заява відповідача про зупинення провадження у справі у зв`язку з хворобою, у зв`язку з чим не можу у визначений судом строк подати відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 27.05.2021 року провадження у справі зупинено та зобов`язано ОСОБА_1 повідомити суд про закінчення його лікування, вказана увала направлена відповідачу, за адресою АДРЕСА_2 , однак повернута до суду за закінченням терміну зберігання.

За клопотанням представника позивача 02.11.2021 року судом надіслано запит до КНП «Закарпатська обласна клінічна лікарня ім. А.Новака», щодо перебування ОСОБА_1 , на лікуванні.Судом отримано відповідь від 15.12.2021 року, з якої вбачалось, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні з 29.03.2021 року по 24.06.2021 року.

Ухвалою суду від 21.12.2021 року провадження у справі відновлено, копію ухвали надіслано учаникам справи.

Після відновлення провадження у справі відповідач ОСОБА_1 неодноразово викликався в судові засідання, однак конверти повертались на адресу суду за закінченням терміну зберігання і лише 19.05.2022 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Відповідно до ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 4, 6 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення; одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк; про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Судом встановлено, що відзив подано поза межами встановленого судом строку, при цьому, хоча відповідач і зазначає у своєму відзиві, що звертався до суду встановити додатковий строк на подання відзиву, однак таких клопотань на адресу суду не надходило, у вищевказаній заяві відповідач зазначав, що не може подати відзив у встановлений строк, однак клопотань для визначення додаткового строку не подавав, які не подав клопотання про поновлення строку подання відзиву.

Крім того суд звертає увагу, що відповідач був обізнаний відносно наявного судвого спору, де він виступає відповідачем, подав клопотання про зупинення провадження у зв`язку з хворобою, однак після завершення лікування не вчинив жодних дій, щоб пвідомити про цесуд та скористатись своїм правом на подання відзиву та клопотання про поновлення троку на його подання протягом тривалого часу.

Враховуючи, що відзив на позовну заяву подано за межами встановленого судом строку, клопотання про поновлення такого строку суду не подавалось, суд вважає, відзив таким що поданий з порушення процесуальних торм та до уваги не приймає.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні 12.07.2022 року повідомив, що він особисто передавав гроші відповідачу під розписку, для розвитку бізнесу. Розписка булла підписана в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Борг вчасно повернуто не було тому він вирішив укласти договір відступлення права вимоги з ОСОБА_2 . До ТОВ «ЛЕЄР» він жодного відношення не має.

Щодо допиту свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 останні в судові засідання для допиту не з`явились, наддали нотаріально посвідчені заяви свідчення, внаслідок чого відповідач, за чиїм клопотання останні мали бути допитані в якості свідків, відмовився від їх допиту у судовому засіданні та погодився, щодо оголошення вказаних заяв, представник позивача своїх заперечень з вказаного приводу не висловив.

Разом з тим, суд вважає, за необхідне зазначити наступне. Окрім того, в основу висновків суду були покладені показання свідків, надані свідками суду у нотаріальній конторі та були посвідчені нотаріусом.

Такого порядку надання показань свідків показання свідків суду, як посвідченні нотаріусом у нотаріальній конторі цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено.

Зокрема, ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 67 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин.

У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд.

Надання показів свідків, шляхом посвідчення їх показань нотаріусом, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на задання питань свідкам стосовно обставин справи.

Аналогічної позиції притримується і ВС у своїй постанові справа №200/17947/16-ц від 20.05. 2020 року.

Тому суд вважає, що такі покази судом не можуть бути прийняті.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи:

29.11.2017 року між ОСОБА_1 (далі - Відповідач) та ОСОБА_3 (далі - Позикодавець) було укладено договір позики, за яким Боржник зобов`язувався повернути до 31.03.2018 року отримані в борг кошти, в гривнях України в сумі еквівалентній 55 000 USD (п`ятдесят п`ять тисяч доларів США) за курсом НБУ станом на дату повернення коштів. У відповідності до положень ст. 1047 ЦК України, укладення договору позики підтверджується борговою розпискою ОСОБА_1 від 29.11.2017 року.

Вказані кошти боржником повернуті не були.

28 вересня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено Договір про відступлення права вимоги.

Згідно вказаного договору ОСОБА_3 відступив ОСОБА_2 всі без винятку належні йому права вимоги за Основним зобов`язанням, що виникло на підставі боргової розписки, виданої ОСОБА_1 29.11.2017 року.

Пунктом 1.1. Договору про відступлення права вимоги від 28 вересня 2018 р., визначено, що основним зобов`язанням згідно з цим Договором є зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення грошових коштів у гривнях України у сумі, еквівалентній 55 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на дату повернення коштів, яке виникло на підставі боргової розписки, виданої ОСОБА_1 29.11.2017 року.

Згідно акту приймання-передавання документів від 28.09.2018 року ОСОБА_2 було передано оригінал боргової розписки.

12.02.2021 року ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 було надіслано повідомлення про заміну кредитора.

Вказані кошти боржником повернуті не були.

Позиція суду та оцінка доводів учасників справи:

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Положеннями ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

ВП ВС у постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц зазначила, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей1046,1047 ЦК Українисуд повинен встановити природу правовідносин, що виникли між сторонами, встановити, чи були реально отримані грошові кошти за договором та у разі встановлення такого факту з`ясувати, на виконання якого саме договору були отримані ці кошти.

Такий правовий висновок про застосування статей1046,1047 ЦК Українивикладений в постанові Верховного Суду України від 25 березня 2020 року справі №569/1646/14-ц.

З можливістю підтвердження договору позики борговою розпискою неодноразово погоджувався ВС, зокрема у постановах від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, від 19.007.2021 року у справі № 522/31737/13.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ст. 530 ЦК України зазначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З огляду на ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем).

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника в свою чергу підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Оригінал розписки від 29.11.2017 був переданий первісним кредитором позивачу 28.09.2018 року при укладенні договору відступлення вимоги та знаходився у неї, до моменту надання його суду, що свідчило про наявність між сторонами позикових відносин, а також про невиконання відповідачем умов договору позики.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Відповідно до статті 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Системний аналіз статті 235 ЦК України, свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

Посилання відповідача, на удаваність вказаного правочину з метою приховати договір гарантії, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.

Відповідач не належним чином не скористався своїм правом на подання належних та допустимих доказів у встановлений строк. Відповідачем не подано жодного доказу, який би давав змогу зробити висновок, що первинний кредитор ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Лейер», з яким виникли договірні відносини у відповідача або надавав йому послуги на підставі цивільно-правової угоди.

Допитаний в судовому засіданні під присягою та попереджений про кримінальну відповідальність ОСОБА_3 , показав, що відповідач отримував від нього грошові кошти особисто, для розвитку бізнесу, і він жодного відношення до ТОВ «Лейер» не має.

Тобто, відповідачем жодних належних доказів на спростування позовних вимог не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розподіл судових витрат між сторонами:

Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд приходить до висновку , що з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 89, 141, 215, 259, 263, 264, ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 грошові кошти в розмірі 1 531 420 (один мільйон п`ятсот тридцять одну тисячу чотириста двадцять) грн. заборгованості за борговою розпискою, що станом на 15.02.2021 року (день подання позову) за курсом НБУ еквівалентно 55 000 тисячам доларів США.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а саме до Закарпатського апеляційного суду

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 02.12.2022 року.

Суддя Катерина ДЕГТЯРЕНКО