Справа № 677/854/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Гладій Л.М.,

з участю секретаря Владюк Н.В.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Красилівського районного нотаріального округу Шлейник Марія Степанівна, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду, у якому просив визнати недійсним договір дарування, укладений 30 червня 2020 року між позивачем та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С., реєстровий №715 та стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду.

Позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 в якій постійно та одиноко проживає, іншого житла та сім`ї не має. У 2011 році він випадково познайомився з ОСОБА_2 , в ході розмови з яким останній повідомив, що позивач на його думку є його батьком, оскільки підтримував близькі особисті відносини з матір`ю відповідача, що відповідає дійсності, так як позивач дійсно певний час зустрічався з нею та підтримував близькі особисті відносини.

В подальшому сторони підтримували дружні відносини, спілкувались один з одним, позивач розповідав відповідачу про своє життя та те, що він одиноко проживає у вищевказаній квартирі, відповідач в свою чергу розповідав про своє життя та пропонував свою допомогу, пояснюючи це тим, що позивач є його біологічним батьком а тому він зобов`язаний допомагати йому та підтримувати на старості років. За таких обставин між сторонами склалися тісні і довірливі стосунки, за яких позивач довіряв відповідачу та не передбачав обману.

Наприкінці 2018 року відповідач запропонував позивачу заповісти належну йому квартиру АДРЕСА_1 , в замін на що він зобов`язався за будь-яких обставин доглядати його до смерті та похоронити, на що позивач, як такий, що за станом здоров`я потребує стороннього догляду та допомоги, -погодився.

22 грудня 2018 року ОСОБА_1 було складено заповіт на користь ОСОБА_2 , згідно якого позивач заповів відповідачу вищезазначену належну йому квартиру.

Стверджує, що у зв`язку із захворюванням очей, він має дуже поганий зір, переніс операцію на очах, практично осліп та не бачить, не міг читати та писати, а тому не міг прочитати та підписати зазначений заповіт, у зв`язку з чим він був прочитаний йому в голос та підписаний раніше не відомою йому ОСОБА_3 .

Після чого, відповідач повідомив йому що нотаріусом було допущено помилку в прізвищі відповідача, а тому для її виправлення попросив відвідати того ж нотаріуса та скласти у нього аналогічний заповіт.

Стверджує, що при цьому він був переконаний, що нотаріус складе та підпише аналогічний заповіт, у якому лише змінить та вірно запише прізвище відповідача. Розмов про укладення будь-яких договорів, не було і він вважав, що зможе в будь-який час скасувати складений ним заповіт.

Нотаріус повідомила про те, що нею підготовлено ідентичний заповіт, у якому вона лише змінила прізвище відповідача та запропонувала йому його прочитати, чого він зробити не міг через поганий зір, а тому нотаріус запропонувала, щоб текст як і минулого разу підписала незнайома йому жінка. Текст документу йому не зачитувався, а самостійно його прочитати не міг позивач вважав, що нотаріус Шлейник М.С. посвідчила заповіт, а не будь-який інший документ.

З листопада 2020 року відповідач перестав надавати позивачу будь-яку допомогу та не зустрічався з ним, а тому ОСОБА_1 вирішив скасувати складений ним заповіт, однак виявилося, що нотаріусом було посвідчено не заповіт,а договір дарування, згідно якого він подарував відповідачу належну йому квартиру.

Стверджує, що відповідач обманув його щодо правової природи та правових наслідків указаного правочину, внаслідок чого заволодів належною йому квартирою та позбавив його єдиного житла.

Окрім того, наголошує, що він не доручав ОСОБА_4 підписувати замість нього будь-які документи, а нотаріус у відповідності до вимог п.2, п.6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не забезпечила його ознайомлення зі змістом документа, його зміст йому в голос не прочитала.

Зважаючи на вказане, внаслідок застосування щодо нього обману ОСОБА_1 помилково вважав, що складає заповіт на відповідача, тобто помилявся щодо правових наслідків договору, що є обставиною що має істотне значення, а тому згідно ст. 230 ЦК України договір дарування від 30 червня 2020 року слід визнати недійсним.

Крім того, позивач стверджує, що внаслідок обману відповідача йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у страху втрати єдиного житла, беззахисності, моральній подавленості, глибокому стресі від постійної нервової напруги, внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я, а замість лікування він вимушений нести витрати в зв`язку з розглядом справи та наймати адвоката для захисту своїх прав. Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінює в розмірі 20000 грн.

Відповідач подав до суду відзив, у якому щодо задоволення позову заперечив, стверджував, що ОСОБА_1 сам запропонував відповідачу подарувати належну йому квартиру, та особисто падав документи нотаріусу. Нотаріус підготувала відповідний договір дарування, прочитала йому його в голос, тричі перепитувала ОСОБА_1 чи відповідає договір його волі, на що позивач підтвердив своє бажання подарувати відповідачу квартиру. Оскільки ОСОБА_1 мав проблеми з очима, він попросив, щоб договір підписав хтось інший. В приймальні нотаріуса були інші відвідувачі, одна з яких, ОСОБА_4 погодилася підписати договір за позивача. ОСОБА_4 прочитала вголос договір, який мала підписати, нотаріус ще раз уточнила в ОСОБА_1 чи має він бажання подарувати ОСОБА_2 ОСОБА_1 в присутності ОСОБА_4 підтвердив, що хоче подарувати квартиру.

Через деякий час, до нього звернувся позивач, який повідомив, що його новій сім`ї стався скандал, оскільки цивільній дружині стало відомо про договір дарування і ОСОБА_1 попросив відповідача розірвати договір дарування, на що відповідач не погодився та пояснив, що якщо йому не буде де жити він може безперешкодно проживати у квартирі, яку він подарував відповідачу. Стверджує, що будь-яких домовленостей доглядати ОСОБА_1 до смерті та похоронити його, між сторонами не було. Моральної шкоди своїми діями позивачу відповідач не наносив.

Зважаючи на вказане, стверджував, що посилання позивача про те, що спірний договір був укладений всупереч його волі, оскільки він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення є необґрунтованими, а тому просив в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, наполягали на його задоволенні.

Відповідач та його представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили. Відповідач в судовому засіданні по суті позовних вимог додатково пояснив, що знав з 8 років, що позивач є його батьком. ОСОБА_1 має нову сім`ю і проживає з співмешканкою. При складенні договору дарування, позивач не міг його підписати сам, оскільки не бачив, підписала замість нього його родичка ОСОБА_4 . Текст договору позивачу нотаріус читала вголос. Після оформлення договору дарування, до нього зателефонував позивач і сказав, що співмешканка дізналася про те, що він подарував сину квартиру, та те, що вона виписала його з квартири, бо сказала, що без квартири він їй не потрібен.

Третя особа приватний нотаріус Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С. подала до суду заяву, у якій справу просила розглянути у її відсутність, заперечила щодо задоволення позову.

Суд, заслухавши думку учасників справи, допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказану квартиру позивач придбав 14 листопада 1992 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з виконкомом Красилівської міської Ради народних депутатів, посвідченого державним нотаріусом Красилівської державної нотаріальної контори Шлейник М.С. та зареєстрованого в реєстрі за №4939 (а.с.43).

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С., зареєстрований в реєстрі за №1823 (а.с.5), згідно якого ОСОБА_1 заповів належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . У тексті вказаного заповіту міститься відмітка про те, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 через хворобу очей не може підписати заповіт, за його дорученням, у його та нотаріуса присутності текст заповіту підписано ОСОБА_3 , а також те, що заповіт прочитано уголос заповідачем до його підписання о 08 год. 45 хв.

30 червня 2020 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С., реєстровий №715 (надалі Договір), згідно п. 1 якого дарувальник передає обдаровуваному безоплатно у власність, а обдаровуваний приймає безоплатно у власність квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

З вступної частини вказаного Договору вбачається, що сторони, укладаючи вказаний договір, на власний розсуд, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства щодо дійсності правочинів, перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, діють добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і морального, розуміють значення своїх дій та правові наслідки.

Згідно п. 5 вказаного Договору сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, їх волевиявлення є вільним і відповідає їх внутрішній волі і дійсним намірам, договір, що укладається не має характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, що в ньому обумовлені; не обмежені в цивільній дієздатності; не страждають на психічний розлад та на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору.

Пунктом 6 Договору визначено, що сторони також стверджують, що їм зрозуміла правова природа договору дарування, як договору безоплатного, а тому ОСОБА_5 не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Відповідно до п. 10 Договору обдаровуваний стверджує, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору.

Згідно п. 14 Договір складено в двох примірниках, один з яких залишається у справах приватного нотаріуса Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С., а другий передається обдаровуваному.

Також в тексті договору міститься відмітка про те, що у зв`язку з тим, що дарувальник через хворобу не може власноручно підписатися, на його особисте прохання, в його присутності, а також в присутності нотаріуса, текст договору на двох примірниках підписала ОСОБА_4 , котра проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що сиділа в загальній черзі до нотаріуса, оскільки оформляла спадщину. ЇЇ попросили підписати заповіт, оскільки особа ОСОБА_1 не міг його підписати через вади зору. Далі їй прочитали зміст заповіту, після чого вона поставила свій підпис. ОСОБА_1 сам заповіт не читав, але чув, як його перечитували їй.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомила, що ОСОБА_7 знає як одинокого, він в неї працював з 2015 року, інколи приходив, спілкуються як друзі. Будь-яких особистих стосунків з позивачем не мала, однією сім`єю з ним не проживає та не проживала, жодного відношення до ОСОБА_1 та його квартири не має, в цій квартирі жодного разу не була. Стверджувала, що позивач був бездітний.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що позивач є його рідним дядьком. ОСОБА_9 був одружений, однак дружина померла, чи підтримував стосунки з ОСОБА_2 , йому не відомо, з ним він не спілкувався. Стверджував, що дядько жив один в своїй квартирі, а останні роки потребує сторонньої допомоги. Щодо стану здоров`я позивача свідок пояснив, що дядько хворіє, має проблеми з пам`яттю та зором, йому робили операцію. Йому стало відомо вже після початку судового процесу, що позивач мав намір залишити спірну квартиру у спадщину, постійно наголошував на тому, що вона залишиться після його смерті, оскільки іншого житла він не має.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивач є його родичем. Знає, що він був одинокий, дітей не міг мати, хворий по зору. Деякий час тому приїхав та жалівся, що ОСОБА_2 виганяє його з квартири, оскільки приїхав і сказав, щоб виїхав, так як хоче робити в своїй квартирі ремонт. Знає, що ОСОБА_1 думав, що квартира буде передана лише після смерті, оскільки іншого житла не має.

Допитана в судовому засіданні як свідок третя особа приватний нотаріус Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С. пояснила, що до неї звертався ОСОБА_1 , яких хотів переписати квартиру, вона роз`яснила йому наслідки такого договору і сказала подумати. Через деякий час звернувся вже ОСОБА_2 з документами. В день підписання договору сторони були присутні, проект договору був підготовлений завчасно, вона запитала у сторін чи змінили свою думку, сказала сторонам перечитати договір. ОСОБА_1 пробіг очима по договору і сказав, що не може підписати, вона повідомила, що тоді потрібна інша особа, на що ОСОБА_1 відповів, що є родичка ОСОБА_4 , після чого привів її, в подальшому нотаріус повторно запитала ОСОБА_1 , чи погоджується він на укладення договору, на що останній погодився, тільки попросив відповідача не вигонити людей, які прописані в квартирі, на що ОСОБА_2 погодився. Стверджувала, що текст договору сторонам вголос читала, при цьому була присутня ОСОБА_4 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що в неї померла сестра, а тому вона пішла до нотаріуса, коли сиділа в черзі до неї вийшов двоюрідний дядько ОСОБА_1 і попросив її підписати дарчу на сина. Казав, що хоче переоформити заповіт на дарчу, та те, що хоче щоб після його смерті квартира була його. В нотаріуса Сиваку М.Ф. пропонували прочитати текст, проте той відповів, що не бачить, а тому дали підписати їй. Стверджує, що їй не пояснили чого вона підписує, думала що як свідок. Нотаріус у її присутності текст договору не читав, ознайомитися з його змістом їй не пропонували, просто на словах переказали зміст.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно змісту п. 20 вищевказаної постанови Пленуму Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно приписів статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Указане суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними, вказуючи на те, що помилково вважав, що складає заповіт, тобто помилився щодо правової природи правочинів, прав та обов`язків, які виникнуть після їх укладення.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами першою, другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц, зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору.

Подібні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, та постановах Верховного Суду: від 16 січня 2019 року справа № 461/4980/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 462/1992/15-ц, від 20 березня 2019 року справа № 758/463/15-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17, від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/16 та інших.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України слід мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце тоді, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою аби правочин було вчинено. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

Усі ці обставини (наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману) повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (позивач).

Отже, позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, тоді вважається, що наявна помилка. Такого висновку дійшов верховний суд у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 910/15715/19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ході судового розгляду, зважаючи на відсутність доказів умислу відповідача, обставина вчинення правочину під впливом обману не підтвердилася, а тому суд відхиляє такі доводи позивача за їх недоведеністю.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є пенсіонером, на дату вчинення оспорюваного правочину йому виповнилося 83 роки, має проблеми з зором, що підтверджується показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які узгоджуються між собою, а тому суд не вбачає підстав для сумніву у їх достовірності.

Через хворобу очей позивач не міг ознайомитися зі змістом оспорюваного правочину та підписати його, а тому замість нього договір дарування від 30 червня 2020 року підписала ОСОБА_4 , що в тому числі підтвердила допитана в судовому засіданні в якості свідка приватний нотаріус Красилівського районного нотаріального округу Шлейник М.С.

Вказані обставини відповідачем та його представником не оспорювалися.

У пунктах 3, 5 та 6 глави 9 розділу I «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 №296/5, встановлено, що перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників).

Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

В тексті договору дарування від 30 червня 2020 року зазначено, що дарувальник через хворобу не може власноручно підписатися, на його особисте прохання, в його присутності, а також в присутності нотаріуса, текст договору на двох примірниках підписала ОСОБА_4 , котра проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, у вищезазначеному договорі відсутні відомості про те, що нотаріус під час посвідчення цього договору уголос прочитав текст договору перед підписанням його сторонами.

Вказане також і підтвердила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , яка підтвердила, що у її присутності нотаріус текст документу вголос не зачитувала.

Місце проживання позивача зареєстроване у спірній квартирі як до укладення спірного правочину (18 грудня 1973 року), так і після.

Крім того, після укладення договору дарування квартири від 30 червня 2020 року ОСОБА_1 продовжував проживати у квартирі за адресою АДРЕСА_2 та проживає у ній і зараз.

Позивач у власності іншого житла не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності від 30.06.2020 року №214286892 (а.с. 49).

Тобто спірна квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 , іншого житлового приміщення у нього у власності не має, даний факт у справі не спростовано. Обставина проживання позивача з співмешканкою у її житлі не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що позивач особисто не мав об`єктивної можливості прочитати текст договору у зв`язку із вадами зору, а текст договору не було йому прочитано вголос, що свідчить про доведеність тверджень позивача щодо неусвідомлення змісту правочину, суд вважає, що волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним договором дарування. Позивач довів, що під час укладення відповідних договорів діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що складає заповіт, за умовами якого розпоряджається майном на випадок своєї смерті, тобто помилився щодо правової природи правочину, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Вказаний висновок зроблено судом з урахуванням правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі справа № 363/4381/19.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Зі змісту ч.2 ст. 229 ЦК України вбачається, що якщо особа помилилася внаслідок власної недбалості (неналежно перевірила властивості речі, довірилася думці третьої особи тощо), то в разі визнання правочину недійсним вона має відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У випадку, якщо помилці сприяла необережна поведінка іншої сторони правочину, обов`язок відшкодувати збитки покладається на цю сторону. Якщо на помилку вплинули дії третіх осіб, збитки сторін відшкодуванню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме показань приватного нотаріуса Шлейник М.С. саме відповідач ОСОБА_2 подав документи нотаріусу для вчинення оспорюваного правочину, а тому міг та повинен був проявити розумну обачність та врахувати поважний вік контрагента та стан його здоров`я. Відповідач не доклав достатньо зусиль для з`ясування природи правочину, який хотів укласти ОСОБА_1 , внаслідок чого своєю необережною поведінкою посприяв у формуванні помилки позивача, а тому суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов`язок відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду в 20000 грн., яка полягає у страху втрати єдиного житла, беззахисності, моральній подавленості, глибокому стресі від постійної нервової напруги, внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я, а замість лікування він вимушений нести витрати в зв`язку з розглядом справи та наймати адвоката для захисту своїх прав.

Оцінюючи в сукупності встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачу було заподіяно моральну шкоду у зв`язку з ризиком втрати житла та моральними переживаннями на цьому ґрунті, що потягло певну зміну усталеного способу і ритму життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його організації та відновлення раніше існуючого становища.

Разом з тим, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги характер вчиненого правопорушення, характер та обсяг моральних страждань, перенесених позивачем, характер його немайнових втрат, а також провокативну поведінку відповідача під час судових засідань суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити частково, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Керуючись Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ст.ст. 15, 16, 23, 203, 215, 229, 230, 1233, 1257 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 82, 258, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 30 червня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Шлейник Марією Степанівною та зареєстрований в реєстрі за № 715.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1452 грн. 80 коп. судового збору.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа приватний нотаріус Шлейник Марія Степанівна, місцезнаходження: 31000, Хмельницька область, м. Красилів, вул. Центральна, 43.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Красилівський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 грудня 2022 року.

Суддя Л.М. Гладій