Ухвала

Іменем України

23 листопада 2022 року

місто Київ

справа № 2-2894/08

провадження № 61-10903ск22

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дніпровська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2 ,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року, постановлену колегією суддів у складі Барильської А. П., Ткаченко І. Ю., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

ОСОБА_1 у 2008 році звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа - ОСОБА_2 , у якому просив визнати за ним право власності на самочинно зведені будівлі.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 27 листопада 2008 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав право власності на об`єкти нерухомого майна: ангар, загальною площею 132, 80 кв. м, зазначений на плані літерою «О-1», що складається з: майстерні, площею 57, 20 кв. м, та ангару, площею 75, 60 кв. м; ангар, загальною площею 192, 60 кв. м, зазначений на плані літерою «БЯ-1»; прибудову, загальною площею 7, 10 кв. м, зазначену на плані літерою «О-1», та на переобладнання в літ. «О-1»в нежитловому приміщені № 3 поз. 18, площею 23, 60 кв. м (в тому числі літ. О-1 частина приміщення, площею 16, 50 кв. м, та в літ. О-1 частина приміщення, площею 7, 10 кв. м), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без додаткових актів введення в експлуатацію на підставі технічних висновків щодо інструментального обстеження будівельних конструкцій від 07 квітня 2008 року № 069/08, зроблених Дніпропетровським фіалом Державного науково-дослідницького та проектно-вишукувального інституту «НДІпроектреконструкція», який має ліцензію, серії АВ № 195136, видану Міністерством будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України 15 грудня 2006 року за № 50-Л, строк дії якої припадає на період з 15 грудня 2006 року до 15 грудня 2011 року.

Ухвалою від 01 серпня 2022 року Дніпровський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2008 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції визнав за обґрунтоване не враховувати доводи заявника щодо отримання представником Дніпровської міської ради особисто копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції лише 30 червня 2022 року, оскільки представник Дніпровської міської ради був присутній у судовому засіданні 27 листопада 2008 року, відповідно з цього часу повинен був самостійно або з допомогою іншого представника вчиняти процесуальні дії, спрямовані на своєчасне отримання інформації про результати розгляду справи, а також отримання копії рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції не встановив правових підстав для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2008 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Дніпровська міська рада 01 листопада 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суд апеляційної інстанції не врахував доводи апеляційної скарги про ненадсилання заявнику копії рішення суду першої інстанції; про наявність зазначеного рішення міській раді не було відомо, вперше про постановлене рішення раді стало відомо лише 30 червня 2022 року, коли була отримана копія такого судового рішення.

Дніпровська міська рада посилалася на те, що день належного вручення копії судового рішення можна встановити виключно з відповідної відмітки на поштовому повідомленні або з розписки про отримання копії судового рішення (постанова Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/1129/19).

На переконання заявника, зазначені обставини є підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а тому вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у відкритті апеляційного провадження.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Обставини, встановлені судом під час вирішення питання відкриття апеляційного провадження

Вирішуючи питання відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд зазначив, що в суді першої інстанції в інтересах Дніпровської міської ради брав участь представник Максименко С. М.

Суд апеляційної інстанції констатував, що апеляційну скаргу заявник - Дніпровська міська рада - подала після спливу більше ніж одного року з дня складення повного тексту рішення суду першої інстанції. Дніпровська міська рада до апеляційної скарги не долучила доказів на підтвердження обставин, визначених частиною другою статті 358 чинного ЦПК України.

Згідно з матеріалами справи представник Дніпровської міської ради за дорученням Максименко С. М. була належним чином під особистий підпис повідомлена про розгляд справи на 27 листопада 2008 року.

Також відповідно до журналу судового засідання, який є у матеріалах

справи № 2-2894/08, Максименко С. М. брала участь в судовому засіданні 27 листопада 2008 року, а також надавала пояснення у справі.

Право, застосоване судом

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок Верховний Суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Щодо правил оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за положеннями ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції

Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У підпункті 9 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до порядку розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилами частини першої статті 292 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, далі - ЦПК України 2004 року) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Частиною третьою статті 294 ЦПК України 2004 року встановлено, що заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Згідно з частиною четвертою статті 295 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська постановлене 27 листопада 2008 року, отже останнім днем строку апеляційного оскарження цього рішення було 08 грудня 2008 року.

Ознайомившись із касаційною скаргою, доданими до неї матеріалами та рішеннями суду, наявними у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Верховний Суд зробив висновок, що Дніпровська міська рада була повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції 27 листопада 2008 року, могла самостійно вживати відповідні процесуальні дії з метою забезпечення своєчасного звернутися до суду апеляційної інстанції з відповідною скаргою.

Суд констатує, що заявник раніше 07 липня 2022 року до суду апеляційної інстанції не звертався, жодних дій щодо своєчасно оскарження рішення суду першої інстанції не вживав, належно обґрунтованої заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження не надавав.

Щодо правил оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за положеннями ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК Україні).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).

Загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій (постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18)).

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, Верховний Суд зробив висновок, що наведені судом апеляційної інстанції доводи про наявність підстав та доказів вважати, що Дніпровська міська рада була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, є належними та такими, що відповідають дійсності.

Відповідно до статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу самостійно цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Апеляційний суд, встановивши, що Дніпровська міська рада звернулася із апеляційною скаргою із пропуском строку на апеляційне оскарження, наведені заявником причини пропуску строку, які спростовано матеріалами справи, визнав неповажними та відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи містять докази на підтвердження того, що представник Дніпровської міської ради був належним чином під особистий підпис повідомлений про розгляд справи 27 листопада 2008 року. У зв`язку з наведеним суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що заявник не виконав свій процесуальний обов`язок добросовісно здійснювати надані процесуальні права та обов`язки, оскільки протягом тривалого періоду часу, починаючи від 27 листопада 2008 року (тобто більше 13 років), не скористалася можливістю вчинити процесуальні дії задля отримання копії рішення суду першої інстанції, яке мають намір оскаржити в апеляційному суді, та своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду, що Дніпровська міська рада, яка була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, не виконала свій процесуальний обов`язок добросовісно здійснювати надані процесуальні права та обов`язки, оскільки протягом тривалого періоду часу (більше 13 років), не скористалася можливістю своєчасно звернутися до суду апеляційної інстанції, хоча така існувала.

З врахуванням викладеного, Суд зробив висновок, що Дніпровська міська рада, яка була повідомлена про розгляд справи, порушила процесуальні строки реалізації своїх повноважень, знаючи про розгляд справи у суді першої інстанції та не цікавлячись його результатами, не подала до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу в межах розумних строків оскарження. В результаті такої бездіяльного ставлення до реалізації своїх процесуальних повноважень заявник пропустив строк на апеляційне оскарження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2008 року.

Отже, обставини, якими Дніпровська міська рада обґрунтовує поважність причин пропуску процесуального строку, є такими, що не свідчать про наявність дійсних істотних перешкод чи труднощів, підтверджених достатніми та належними доказами, для звернення з апеляційною скаргою у строки, визначені ЦПК України. Такі доводи не свідчать про наявність одного із двох винятків, за наявності яких суд може поновити строк на апеляційне оскарження судового рішення, який становить більше року, тобто, неповідомлення про розгляд справи або внаслідок виникнення обставин непереборної сили, які зумовили пропуск строку для подання апеляційної скарги, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України.

Непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не є звичайною обставиною, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Зазначені Дніпровською міською радою обставини не свідчать про наявність обставин непереборної сили, що зумовили пропуск строку на апеляційне оскарження рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2008 року, тому суд апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги здійснив оцінку зазначених заявником обставин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, дійшов правильного висновку, що наведене не свідчить, що такі обставини виникли внаслідок непереборної сили, та підставно відмовив у відкритті апеляційного провадження.

У наведеній правовій ситуації з метою вирішення процесуального питання допуску до апеляційного оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції повинен враховувати, оцінювати та перевіряти наведені заявником виняткові обставини, які зумовили надзвичайно тривалий пропуск строку звернення із касаційною скаргою, тобто ті обставини, які визначені виключно у частині третій статті 358 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що 07 липня 2022 року заявник дізнався про рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2008 року, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки наведене суперечить загальним засадам добросовісності процесуальної поведінки учасника справи, який у межах розумних строків має здійснювати заходи щодо отримання інформації про стан його справи.

Отже, апеляційна скарга не містить доводів та обґрунтування, що пропуск Дніпровською міською радою строку на апеляційного оскарження відбувся внаслідок виникнення обставин непереборної сили або що заявника не повідомлено про розгляд справи.

Виключно встановлення таких винятків могло бути підставою для відкриття апеляційного провадження. Оскільки наявність таких винятків не доведена Дніпровською міською радою, тому апеляційний суд правомірно відмовив у відкритті апеляційного провадження.

Загальні висновки

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини

(далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року є необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно зведені будівлі, за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 01 серпня 2022 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак