ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м.Суми

Справа №591/3322/21

Номер провадження 22-ц/816/1141/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29вересня 2022 року, в складі судді Клименко А.Я., постановлене у м. Суми, повний текст судового рішення виготовлено 07жовтня 2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у травні 2021 року, позивач просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що з 10.09.2005 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем. 22.12.2005 року вона продала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за 126175 грн. 23.12.2005 року вона разом із матір`ю зняла кошти з особистого рахунку для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 та поїхала до нотаріуса. Вказує, що в присутності матері чоловіка, нотаріуса відповідача та ОСОБА_3 (ріелтера) передала продавцеві грошові кошти в сумі 100000 грн та самостійно заплатила за нотаріальні послуги. Зазначає, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за нею. Таким чином, вона придбала спірну квартиру за особисті кошти і вона є її особистою приватною власністю. 27.03.2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 вересня 2022 року позов задоволено.

Визнано право особистої приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 грн. в рахунок повернення судового збору.

Ухвалюючи оскаржуванерішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана позивачкою в період шлюбу проте за власні кошти отримані від продажу іншої належної їй квартири.

Не погоджуючись із вказанимрішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуванерішення судупершої інстанції та ухвалитинове, яким в задоволенніпозову відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що починаючи з 2000 року вони із позивачкою мешкали разом, як сім`я без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_5 та вели спільний побут. Впродовж 2000 2005 року у зазначеній квартирі ними за зароблені ним кошти було зроблено ремонт на суму 30000 грн., що істотно збільшило вартість належної позивачці квартири. Зазначає, що половину коштів від продажу належної їй квартири позивач надала своїй матері. Крім того, позивачем не доведено того, що нею було передано продавцеві грошові кошти в достатній кількості і саме ті, що вона зняла в банківській установі. Вказує, що спірна квартира ними була придбана насправді за 34 000 доларів США і саме вказана сума грошових коштів була передана продавцю у нотаріуса, а суму вартості квартири у договорі було визначено грошовою сумою в 100 000 грн для уникнення сплати податків. Для того, щоб віддати кошти продавцю ним були позичені грошові кошти в розмірі 10000 доларів США у рідного брата ОСОБА_4 . Крім того, ним було надано для купівлі спірної квартири особисті грошові кошти в розмірі 7000 доларів США. Таким чином, він сплатив половину вартості придбаної ними квартири в розмірі 17000 доларів США, а тому спірна квартира є їх з позивачкою спільною сумісною власністю і саме тому ним було надано згоду в договорі купівлі продажу на купівлю спірної квартири. Після придбання спірної квартири він вкладав грошові кошти в розмірі 160500 грн. для проведення у ній ремонту. Вказує, що він не міг своєчасно надати докази які вважав з необхідне, оскільки не був присутнім на судових засіданнях та подавав клопотання про їх перенесення. Крім того, пізніше він хотів надати до суду боргову розписку, оскільки на той час ще не було закінчене підготовче судове засідання по справі. Зазначає, що судом не було вирішено ряд процесуальних питань, серед яких заявлене ним клопотання про виклик свідків, витребування матеріалів цивільної справи № 591/8306/19 та ознайомлення з ними, клопотання про долучення доказів: довідки поліції, копію фотокартки, копію чеку, скріншот розташування готелю «Україна» та приватного нотаріуса Рибалка К.Д., клопотання про призначення будівельної експертизи для підтвердження обставин проведення капітального ремонту.

Від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі та зазначає, що нею була придбана спірна квартира за власні кошти через три місяці після реєстрації шлюбу. Відповідач за такий короткий термін не встиг би накопити необхідну суму грошових коштів. Розписка про позичання грошових коштів не є належним доказом, оскільки в ній не зазначено для яких цілей вони були позичені. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просиларішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягаєзадоволенню частково.

З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2005 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого, ОСОБА_5 взяла прізвище чоловіка ОСОБА_6 (а.с.5).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 27.03.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.11).

22.12.2005 року між ОСОБА_5 та Українською академією банківської справи Національного банку України укладено договір купівлі продажу однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вартість предмету договору склала 126175 грн. 00 коп. (а.с. 6). Вказана квартира належала ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого Першою Сумською державною нотаріальною конторою 08.02.1991 року.

З представленої позивачем інформаціїісторії банківської операції від 11.11.2019 року банківського рахунку № НОМЕР_1 починаючи з 01.12.2005 року, який було зареєстровано на ОСОБА_7 , на цей рахунок було зараховано 23.12.2005 - 124913,25 грн за придбання однокімнатної квартири, згідно договору купівлі-продажу від 22.12.2005 і цього ж дня з рахунку зарахована сума грошей були знята.

23.12.2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі продажу трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Вартість предмету договору склала 100000 грн. (а.с.8). При укладанні договору купівлі продажу вказаної квартири у нотаріуса відповідач ОСОБА_2 зробив заяву, в якій надав згоду своїй дружині на її придбання на умовах передбачених даним договором.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.01.2006 року інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 (а.с. 9 зворотна сторінка, 10).

Згідно з довідкою Пенсійного фонду України за формою ОК 5, позивач в період з вересня 2000 року по грудень 2008 року працював у ВАТ «СМНВО ім. М.В. Фрунзе» та отримував заробітну плату (а.с.47).

Відповідно до чт. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Доводи відповідача стосовно того, що спірна трикімнатна квартира насправді коштувала 34000 доларів США і позивач не довела обставин сплати за квартиру грошової суми в повному та достатньому обсязі спростовуються п. 2.2 укладеного між сторонами договору купівлі продажу від 23.12.2005 року, відповідно до якого, сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру згідно визначеної сторонами ціни її продажу 100000грн.

Також,не заслуговує уваги доводи відповідача відносно того, що позивач надала половину отриманих коштів від продажу належної їй квартири своїй матері для передачі їх сестрі, оскільки остання відмовилась на користь позивачки від прийняття спадщини, до складу якої увійшла дана квартира, з метою економії коштів при оформленні квартири. Вказані доводи колегія суддів не приймає, оскільки відповідно до договору купівлі продажу від 22.12.2005 року, дана однокімнатна квартира була набута у власність позивачкою на підставі договору дарування, а не в порядку спадкування.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зістаттею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і тому відповідач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до спільного майна подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що у приватній власності позивача перебувала однокімнатна квартира, що була набута нею за договором дарування, тобто дана квартира належала позивачці до укладання шлюбу з відповідачем, яку вона продала перебуваючи у зареєстрованому шлюбі за 126175 грн, а тому, відповідно до положень п. 1ч. 1 ст. 57 СК, грошова сума коштів, яка надійшла на її банківський рахунок за продажу цієї квартириє її особистою приватною власністю.

Однак, згідно умов договору купівлі-продажу від 23.12.2005 подружжям трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за ціну 100000 грн, яка за ціною менше грошової суми коштів, які позивач виручила від продажу своєї однокімнатної квартири, таумов оформлення цього договору купівлі-продажу, трикімнатна квартира купувалася саме подружжям в інтересах сім`ї і, тому відсутні підстави для застосування правових наслідків, що дана квартира є особистою власністю позивача.

Сторони не заперечили, що купившицю спірну квартиру, вони за спільні гроші зробити в ній ремонтні роботи, а потім родина ОСОБА_6 переїхала на постійне проживання і несла спільні витрати на утримання цього житлового приміщення, йпродовжує використовувати його для забезпечення себе житлом.

Колегія суддів враховуючи правову поведінку позивача при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, зауважує, що суду не надано переконливих доказів того, що за індивідуальними та родовими ознаками,в силу ч.1 ст. 184 ЦК України, саме грошові кошти, зняті 23.12.20205 ОСОБА_5 з її банківського рахунку, вона використала для розрахунку з продавцем квартири.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

За правилами встановленим ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи неможливість подання розписки до суду першої інстанції позивач послався на те, що ним були заявлені клопотання про перенесення розгляду справи в суді першої інстанції, проте подання таких клопотань не є поважною причиною ненадання вказаного доказу до суду, оскільки обов`язок його надання у відповідача виник при наданні ним до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву, який останнім було отримано судом 26.11.2021 року.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги надану відповідачем розписку від 22.12.2005 року.

Доводи відповідача стосовно того, що судом першої інстанції не було вирішено його клопотання про призначення по справі будівельної експертизи, яке останнім було заявлено в його відзиві, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що в своїй апеляційній скарзі відповідач не ставить питання про призначення вказаної експертизи. Також відповідачем не було порушене вказане питання і при перегляді даної справи в суді апеляційної інстанції.

Доводи відповідача щодо не вирішення судом першої інстанції його клопотання про зупинення провадження по справі, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на те, що протокольною ухвалою Зарічного районного суду від 28.09.2022 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Не задоволено таке клопотання і апеляційним судом.

Вирішуючи заявлений спір суд першої інстанції не звернув уваги на умови придбання подружжям трикімнатної квартири, задовольнив позов, помилково визнав спірне житлове приміщення особистою власністю позивача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів на підставі ст. 376 ЦПК України через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, а саме вимог ст. 263 цього Кодексу, колегія суддів скасовує оскаржене рішення суду і постановляє нове про відмову у задоволенні позову з підстав наведених у постанові.

Оскільки відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК та ст.4 Закону України «Про судовий збір» мінімальний розмір судового збору за подання цього позову не може бути менше 908грн., а за подання апеляційної скарги 1362 грн., колегія суддів задовольняючи апеляційну скаргу частково, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи постанову про відмову у задоволені позову, стягує на користь відповідача судовий збір за апеляційний перегляд справи у повному обсязі.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 вересня 2022 року скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат по оплаті судового збору 1362 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2022 року.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко