Ухвала

07 грудня 2022 року

місто Київ

справа № 522/10715/18

провадження № 61-1401св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович, ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_6 ,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «САНВІТО ПЛЮС»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву судді Верховного Суду Погрібного Сергія Олексійовича про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, ОСОБА_6 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «САНВІТО ПЛЮС», про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень

У червні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , державного реєстратора Одеської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» (далі - державний реєстратор) Іскрова О. В., ОСОБА_5., у якому просили:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36661846 від 17 серпня 2017 року прийняте державним реєстратором Іскровим О. В.;

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 21918378 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, а саме житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_5 та повернути у власність позивачів житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , скасувавши в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію від 01 червня 2018 року права власності Товариства з обмеженою відповідальністю «САНВІТО ПЛЮС» та державну реєстрацію від 11 червня 2018 року права власності ОСОБА_5 на зазначений житловий будинок;

- зобов`язати ОСОБА_5 за свій рахунок відновити зруйнований спірний житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі як правонаступника ОСОБА_5 залучено його спадкоємицю - ОСОБА_6 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю щодо вимог скасування запису про державну реєстрацію права власності та у зв`язку з обранням неналежного способу захисту щодо інших позовних вимог.

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року змінено у частині його мотивів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції констатував, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню, оскільки на час розгляду справи судом апеляційної інстанції зазначений закон втратив чинність.

Рух справи у суді касаційної інстанції. Узагальнені доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та аргументи інших учасників справи

У січні 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 листопада 2022 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, заявник зазначала пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не урахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц щодо незворотності дії в часі законів, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18, у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/1310//17 щодо застосування Закону № 1304-VII та Закону України «Про іпотеку».

Після усунення недоліків касаційної скарги, ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року відкрито касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами на 07 грудня 2022 року.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: головуючого - Ступак О. В. та суддів, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Погрібний С. О., Усик Г. І. (суддя-доповідач), Яремко В. В.

Короткий зміст заяви про самовідвід суддів

Суддею Верховного Суду Погрібним С. О. заявлено самовідвід у цій справі з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України.

Суддя зазначив, що підлягає самовідводу з метою уникнення сумнівів у неупередженості та забезпечення об`єктивності розгляду цієї справи, оскільки входив до складу Приморського районного суду м. Одеси, що ухвалив рішення від 12 серпня 2013 року, ухвалу від 09 лютого 2016 року, ухвалу від 26 липня 2016 року, ухвалу від 02 лютого 2017 року у справі № 522/17950/12-ц, у яких сформулював правову позицію щодо спірних правовідносин.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Дослідивши вказану заяву, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що заява судді Верховного Суду Погрібного С. О. про самовідвід не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості або об`єктивності судді.

Відповідно до частини першої статті 40 ЦПК України питання про самовідвід судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

Аналіз практики рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з цього питання дає можливість прийти до висновку, що критерієм порушення суб`єктивної складової даного поняття, можуть бути висловлювання судді по суті правової проблеми, яка порушена у позові, чи щодо особи або дій заявника, ще до того, як суд під його головуванням повинен був винести рішення у справі тощо. Конкретизуючи суб`єктивний критерій, Суд підкреслює, що поки не доведено інше, діє презумпція особистої безсторонності судді. Суб`єктивна упередженість полягає, як правило, в умисних чи необережних діях суддів перед початком чи під час судового розгляду справи.

Стосовно об`єктивної неупередженості в рішеннях ЄСПЛ зазначено, що вона полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди повинні викликати в учасників цивільного процесу.

Об`єктивними обставинами, що можуть свідчити про упередженість суду, у практиці ЄСПЛ визнавались такі: члени суду, що мали розглядати справу, вже брали участь у ній у іншій процесуальній ролі, наприклад, прокурор, адвокат, суддя у суді нижчої інстанції тощо; суддя, що бере участь у справі про оспорювання законодавчих нормативних актів раніше висловлювався з цього приводу як консультант; наявність дискреційних повноважень у одного з суддів, що розглядають справу у колегіальному складі, участь судді у прийнятті законодавчих або підзаконних нормативних актів, на основі яких потім виноситься судове рішення тощо.

Презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути побоювання учасників справи щодо відсутності безсторонності у певного судді об`єктивно виправдані.

Зважаючи на те, що обставини, на які посилається суддя Верховного Суду Погрібний С. О. як на підставу для самовідводу, не дають підстав для сумніву у його неупередженості, об`єктивності чи безсторонності судді, оскільки у справах, у яких він входив до складу Приморського районного суду м. Одеси, що ухвалив рішення від 12 серпня 2013 року, ухвалу від 09 лютого 2016 року, ухвалу від 26 липня 2016 року, ухвалу від 02 лютого 2017 року у справі № 522/17950/12-ц, він не висловлював правову позицію щодо вирішення спору у справі, що переглядається касаційним судом.

Висновки за результатами розгляду заяви

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви судді Верховного Суду Погрібного С. О. про самовідвід.

Керуючись статтями 36, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви судді Верховного Суду Погрібного Сергія Олексійовича про самовідвід відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко