РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2022 рокуСправа № 607/1902/22
Провадження №2/951/135/2022

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючої судді - Братків І. І.,

за участі секретаря судового засідання - Скавінської Г. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Козова Тернопільської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування,

УСТАНОВИВ:

02.02.2022 позивач звернулася до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 03.09.2021 мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «OPEL VECTRA» державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , рухаючись автодорогою Стрий Тернопіль Кропивницький Знам`янка в межах с. Великий Ходачків Тернопільської області, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 . Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень останній загинув на місці події. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 04.09.2021 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000231 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Зазначила, що цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована за договором обов`язкового страхування у АТ «СК «АРКС» полісу №204976335.

20.09.2021 позивач на адресу відповідача скерувала заяву про виплату їй, як цивільній дружині потерпілого, страхового відшкодування, загальна сума вимоги за шкоду заподіяну смертю ОСОБА_3 складає 30 480,00 витрат на поховання. 07.10.2021 відповідач надіслав листа у якому, посилаючись на відсутність рішення у кримінальному провадженні за фактом ДТП, зазначив, про необхідність долучення лікарського свідоцтва про смерть або іншого документу, яка б вказувала на причину смерті потерпілого. В подальшому позивачем на адресу страхової компанії було надіслано витяг у кримінальному провадженні №0000231, копію лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті ОСОБА_3 , 11.10.2021 та 29.10.2021 відповідно.

04.01.2022 позивач звернулася до відповідача із вимогою про виплату страхового відшкодування, в якій просила невідкладно провести зазначену виплату, однак станом на день подання позову відповідачем виплату не здійснено, відповіді на вимогу позивачем не отримано.

Уточнивши в заяві від 22.08.2022 позовні вимоги та посилаючись на викладені обставини позивач просила, стягнути з приватного акціонерного товариства « Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 30 480,00 гривень, стягнути з приватного акціонерного товариства « Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 6418,34 гривень, три відсотки річних у розмірі 636,32 гривень, інфляційні витрати розмірі 5557,25 гривень. Окрім цього, позивач просила стягнути із відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7500,00 гривень.

09.05.2022 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву у якому зазначив, що АТ «СК «АРКС» заперечує з приводу задоволення позовних вимог, вважає їх незаконними, необґрунтованим та такими, що не не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

15.07.2021 між АТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР204976335 згідно якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль марки «OPEL VECTRA», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Зазначив, що у випадку завдання шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, виникають два види правовідносин, і відповідно, зобов`язань: деліктні правовідносини (зобов`язання), де кредитором виступає потерпіла особа, а боржником - особа, яка завдала шкоди та договірні правовідносини (зобов`язання), які випливають з укладеного договору на користь третьої особи (договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності), де кредитором виступає особа на користь якої повинно бути здійснене страхове відшкодування (полягає у покритті частини чи усіх збитків завданих внаслідок настання страхової події - спричиненої шкоди з вини страхувальника), а боржником - страховик за цим договором. У даному випадку зобов`язання страховика випливають з договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а не безпосередньо з самого факту завдання шкоди.

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП транспортним засобом, власник якого застрахував свою цивільно-правову відповідальність, на умовах визначених Законом. Пунктами 35.1 та 35.2 Закону визначено вимоги до оформлення вказаної заяви та перелік документів, що необхідно надати до страховій компанії для надання можливості у відповідності до встановленого Законом порядку прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування.

Посилаючись на положення ст. 35 Закону із яких вбачається, що обов`язок по обґрунтуванню вимоги заявника та надання доказів, що підтверджують заявлені вимоги відповідно покладений саме на заявника, тобто в даному випадку на позивача, вказав, що AT «СК «АРКС» діючи на умовах визначених Законом, запитувало документи необхідні для підтвердження наявності підстав для оформлення страхового відшкодування, зокрема, документи, що посвідчують право заявника на отримання страхового відшкодування, однак такі позивачем надані не були.

19.10.2020 на адресу AT «СК «АРКС» надійшла заява про долучення документів від 11.10.2021, до якої було долучено копію витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000231 від 04.09.2021.

08.11.2021 на на адресу AT «СК «АРКС» надійшла заява до якої було долучено копію лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті ОСОБА_3 .

Стверджує, що документів, що посвідчують право заявника на отримання страхового відшкодування надано не було.

Всупереч вимогам, відповідачу було надіслано досудову вимогу від 04.01.2022, якою вимагалось здійснити виплату страхового відшкодування, незважаючи на те, у зв`язку із розглядом ДТП у кримінальній справі, перебіг строку для страховика припинився.

Системний аналіз ст. 36 Закону України свідчить, що у випадку розгляду дорожньо-транспортної пригоди в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку для прийняття страховиком рішення припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. На підставі цього, на адресу заявника, AT «СК «АРКС» скерувало лист за №1330/12 цв від 08.02.2022, в якому повідомлялось про необхідність надання, документів необхідних для прийняття рішення по заявленому ДТП, зокрема, рішення у кримінальній справі, яке набрало законної сили.

Крім того, статтею 6 Закону визначено, що є страховим випадком. Таким чином, обов`язковою умовою визнання події страховим випадком за Полісом і здійснення виплати страхового відшкодування є встановлення: 1) протиправності дій (вини) особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, при експлуатації забезпеченого транспортного засобу; 2) наявності шкоди, за заподіяння якої виникає відповідальність; 3) взаємозв`язку між протиправними діями особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, та заподіяною шкодою. Вказане, зокрема, підтверджується п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», а тому необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, є настання страхового випадку.

У свою чергу, як вбачається із документів, долучених до позовної заяви та наданні Страховику в досудовому порядку, за фактом настання дорожньо-транспортна пригоди, яка сталася 03.09.2021 року відкрито кримінальне провадження №0000231 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та наразі воно триває, вину особи у скоєному ДТП не встановлено, як не встановлено інших обставин, які підлягають встановленню у кримінальному провадженні та мають значення для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування.

Таким чином, на думку представника відповідача, у страховика відсутні документи, які підтверджують вину та настання цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу «OPEL VECTRA реєстраційний номер НОМЕР_2 у вчиненні ДТП, яка сталася 03.09.2021 року, а також відсутні правові підстави для настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 та відповідно - настання відповідальності страховика за умовами Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З урахуванням викладеного, вважає, що будь-які вимоги позивача до AT «СК «АРКС» є передчасними, надуманими та безпідставними та просив у їх задоволенні відмовити.

23.05.2022 представник позивача адвокат Скочиляс І. М. подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що доводи відповідача викладені у відзиві, позивач вважає необґрунтованими та такими що не спростовують її доводів виходячи з наступного.

Вказує, що із рішенням страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування через зупинення строків розгляду справи і прийняття рішення про виплату страхового відшкодування не погоджується, вважає його безпідставним, оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинула третя особа - велосипедист, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «OPEL VECTRA», державний номерний НОМЕР_2 в силу вимог ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, настає незалежно від вини. Страховою компанією залишено поза увагою положення ч. 3 ст. 1193 ЦК України, якою передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених ч.1 ст. 1195 цього Кодексу, а саме у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Як зазначено у п. 27.4. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закону) Страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

В даному пункті статті чітко зазначено, що будь - яка особа, яка понесла витрати на поховання загиблого, має право на їх відшкодування.

ОСОБА_1 звернулася в страхову компанію щодо відшкодування витрат на поховання свого цивільного чоловіка ОСОБА_3 , на підтвердження чого надала товарний чек від 04.09.2021 У якому зазначено платника та свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 , тобто нею вимоги п. 27.4 Закону були дотримані.

Всупереч вимогам на які покликається самі ж AT «CK «АРКС», вони звертаються про отримання результату по кримінальному провадженню до заявника, при тому, що ст. 35 Закону не передбачає обов`язку надання документів по кримінальному провадженні. Також, відповідно до п.п.33-1.2. ст. 33-1 Закону відповідач уповноважений звертатися із письмовим запитом з поміж іншого до правоохоронних органів чи суду для надання інформації та копій наявних документів щодо обставин скоєння ДТП. Вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування.

Представник позивача у своїй відповіді посилається на правовий висновок ВСУ від 03.12.2014 року при розгляді цивільної справи №6-183цс14, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. За фактом вказаної ДТП 04.09.2021, були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000231 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яким підтверджується факт настання вищезазначеної ДТП та її обставини.

Тобто, вказаний документ містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент подачі позову вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Зазначила, що кримінальне провадження проводиться з метою встановлення вини водія у вчиненому правопорушенні. При цьому факт завдання шкоди позивачам є встановленим та не підлягає доказуванню.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювана, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи вищенаведене, вина водія у вчиненому кримінальному правопорушенні не має правового значення для вирішення справи щодо виплати страхового відшкодування.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

З приводу посилань представника відповідача, щодо невиконання вимог ст. 35 Закону, стверджує, що положення статті 35 Закону не містять вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника, в тому числі вироку суду, яким встановлено вину водія забезпеченого транспортного засобу в скоєнні ДТП чи будь-яких інших документів на підтвердження обставин ДТП.

Тобто, до заяви про виплату страхового відшкодування потерпілими надано Страховій компанії всі належні та наявні документи, які передбачені ст. 35 Закону.

Відповідно до вищенаведеної статті страховик приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про зупинення розгляду справи Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо - транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). В порушення наведених норм матеріального закону страхова компанія, отримавши інформацію про дорожньо-транспортну пригоду, не вчинила дій передбачених ст. 34 Закону та всупереч ст. 37 Закону не прийняла рішення про здійснення страхового відшкодування чи про відмову у такому.

На підставі наведеного вважає, позовні вимоги обґрунтованими та просить такі задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.02.2022 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування передано на розгляд до Козівського районного суду Тернопільської області.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 18.04.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, представник позивача адвокат Скочиляс І. М. 30.08.2022 подала заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, такі задовольнити. Судове засідання проводити без її участі та без участі позивача.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Правом подання відзиву скористався у повному обсязі, визначивши у ньому свою позицію.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що 03.09.2021 мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автомобіль марки «OPEL VECTRA» державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , рухаючись автодорогою Стрий Тернопіль Кропивницький Знам`янка в межах с. Великий Ходачків Тернопільської області, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 . Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень останній загинув на місці події.

Факт смерті ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданим Підгороднянскою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 06.09.2021.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть довідки про причину смерті №771 від 04.09.2021 виданої на ім`я померлого ОСОБА_3 , причиною смерті зазначено масивна травма тіла з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів.

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 04.09.2021 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000231 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

20.09.2021 представник ОСОБА_1 по довіреності ОСОБА_4 , на підставі вимог с ст. 27.4, ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», скерував на адресу АТ «СК «АРКС» заяву про виплату їй, як цивільній дружині потерпілого, страхового відшкодування, загальна сума вимоги за шкоду заподіяну смертю ОСОБА_3 складає 30 480,00 витрат на поховання. Н підтвердження суми втрат на поховання до сказаної заяви було долучено товарний чек від 04.09.2021 на загальну суму 30 480,00.

У відповідь 07.10.2021 представник АТ «СК «АРКС» надіслав листа у якому, посилаючись на відсутність рішення у кримінальному провадженні за фактом ДТП, зазначив, про необхідність долучення лікарського свідоцтва про смерть або іншого документу, яка б вказувала на причину смерті потерпілого. Окрім цього, документи від особи яка надавала послуги з організації поховання потерпілої особи, з вказанням ПІБ потерпілої особи.

В подальшому 11.10.2021 позивачем на адресу страхової компанії АТ «СК «АРКС» було надіслано заяву про долучення документів із долученим витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000231. Та 29.10.2021 відповідно, заяву із долученням копії лікарського свідоцтва про смерть та довідку про причину смерті ОСОБА_3 від 04.09.2021.

Надалі 04.01.2022 позивач звернулася до відповідача із досудовою вимогою про виплату страхового відшкодування, в якій просила невідкладно провести зазначену виплату на загальну суму 30 480,00.

08.02.2022 листом №1330/12цв АТ «СК «АРКС» повідомило представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , про те, що згідно ст. 36.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Враховуючи вищезазначене, АТ «СК «АРКС» просило надати (за наявності) копію рішення суду по справі, що набрало законної сили.

Отже, відповідно до статей 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик призупинив розгляд справи у зв`язку з відсутністю документального підтвердження завершення кримінального провадження і відомостей про набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така підстава є юридичним фактом. Отже, завдання шкоди є підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди.

Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Так, особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 є: цивільна дружина ОСОБА_1 , яка є позивачем у даній справі, що підтверджується також матеріалами справи.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до статті 979 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 980 ЦК України передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Згідно п. 1.7 ст. 1 Закону, забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до статті 5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Згідно з пунктами 27.1-27.3 статті 27 Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Згідно з пунктом 35.1 статті 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви.

Відповідно до п. 35.2. вказаного Закону до заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності).

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

У відповідності до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:-у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.-у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. У разі якщо заява про здійснення страхового відшкодування чи інші документи, необхідні для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), подані з порушенням строку, встановленого цим Законом, строк прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та його виплату збільшується на кількість днів такого прострочення.

Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

Як вбачається і матеріалів справи, на виконання вищевказаних вимог Закону, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , 20.09.2021 направив АТ «СК «АРКС» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 03.09.2021 із доданими документами, що підтверджують факт настання страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування.

Як встановлено судом, на даний час відповідач не виконав покладений на нього обов`язок Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і по страховому випадку не прийняв рішення та не виплатив позивачу ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди протягом 90 днів від дати одержання всіх документів, які визначені ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і, як слідує з позиції відповідача, що висловлена у відзиві на позовну заяву, АТ «СК «АРКС» заперечує проводити будь-які страхові виплати, оскільки згідно ст. 36.2 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», перебіг для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування припинено до набрання законної сили вироком суду у кримінальному провадженні відносно винуватця ДТП, в якій вину особи у скоєному ДТП не встановлено, а відтак строк виконання відповідачем свого обов`язку з прийняття рішення про виплату страхового відшкодування та виплата страхового відшкодування або ж прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування не настав. Так, під час розгляду судом кримінальної справи, можуть бути встановлені/виявитись обставини/факти, які будуть підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Крім того, під час розгляду кримінальної справи можуть бути встановлені обставини наявності непереборної сили, яка полягає у неможливості уникнення ДТП водієм та/або вини безпосередньо велосипедиста ОСОБА_3 , в настанні ДТП, зокрема, у зв`язку з грубою необережністю або наявністю в діях непрямого умислу. Отже, звернення представника позивача до суду є передчасним, оскільки страхова компанія не відмовляла останньому у виплаті страхового відшкодування.

Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішені спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 та 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19.

Верховний Суд України 03.12.2014 року, при розгляді цивільної справи №6-183цс14 зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Також, закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.03.2018 у справі №204/3783/16-ц.

Із матеріалів справи не вбачається, що у даній справі встановлено, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілої особи ОСОБА_3 або ж непереборної сили.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому, відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для незадоволення вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Такої правової позиції дійшов у постанові Верховний Суд у справі №242/1930/21 від 16.02.2022.

Також, слід зауважити, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19), зазначено, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Таким чином, за встановлених обставин справи, АТ «СК «АРКС», як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 вказаного Закону, страховик набуває права зворотної вимоги до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Суд вважає, що в даному випадку, відповідач всупереч вимогам законодавства не прийняв жодного з передбачених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішень за результатами розгляду заяви позивача про страхове відшкодування.

Крім того, обов`язок щодо звернення до страховика про виплату страхового відшкодування установлений законом для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Факт настання страхового випадку ніким у справі не оспорюється та зафіксований правоохоронними органами (позиція Верховного Суду викладена у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15).

Таким чином, суд приходить до переконання, що зупинення прийняття рішення про виплату страхового відшкодування АТ «СК «АРКС» через відсутність вироку суду є такою, що порушує право позивача на отримання страхового відшкодування.

Одночасно у позовній заяві позивач ставить вимогу про стягнення із приватного акціонерного товариства « Страхова компанія «АРКС» пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України. Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог суд виходить з такого.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення, невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно із ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до ст. 36.5. Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Положеннями статті 536 ЦК України визначено, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-цдійшла висновку, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що приписи статті 625 ЦК Українипоширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 442/6904/15-ц (провадження № 61-5767св18), від 06.06.2018 у справі № 643/18363/15-ц (провадження № 61-5617св18), від 13.06.2018 у справі № 464/7689/15-ц (провадження № 61-11118св18), від 20.06.2018 у справі № 607/1373/16-ц (провадження № 61-9587св18), від 17.10.2018 у справі № 526/1293/14-ц (провадження № 61-20867св18, від 19.06.2019 у справі № 2-438/129 (провадження № 61-19588св18).

Зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Суд, здійснивши перевірку правильності проведеного позивачем розрахунку пені, 3% річних, інфляційних втрат, встановив, що сума нарахованих пені, 3 % річних, інфляційних втрат, є арифметично правильною, боргові періоди визначені вірно, відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та стягненню з відповідача.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18 та від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04), у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Представник позивача на підтвердження понесених позивачем судових витрат надала: копію договору №29.12.2021 про надання правової допомоги від 29.12.2021, копію ордеру про надання правничої допомоги серії ВС №1123515 від 31.01.2022, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ №001906 виданого 27.02.2020, попередній (орієнований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс, і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи від 31.01.2022.

Професійну правничу допомогу, обумовлену вищевказаним Договором, надала адвокат Скочиляс Ірина Мирославівна.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Так, відповідачем клопотання зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу не заявлялось. Більше того, заявлений розмір витрат на правничу допомогу не оспорювався, представник відповідача з цього приводу заперечень не висловлював.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У Рішенні "ZUSTOVIC v. Croatia" (№27903/15) Європейський Суд з прав людини вказав, що заявник вважається таким, який поніс судові витрати, якщо він їх оплатив або був зобов`язаний оплатити внаслідок юридичного чи договірного зобов`язання (до прикладу, HaJnal v. Serbia, no. 36937/06, параграф 154, 19 червня 2012 року, пункт 109 рішення).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Отже, представник позивача підтвердила обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість в розмірі 7500,00 грн., який підлягає розподілу за результатами розгляду справи.

Суд, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, приймає до уваги конкретні обставини справи, принципи справедливості, пропорційності,співмірності та розумності судових витрат, приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7500,00 грн.

Також, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. 11, 15, 16, 23, 979, 980, 1167 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ст. 4, 12, 13, 76-82, 133, 137, 141, 258-259, 265, 268, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування шкоди та стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, в розмірі 30 480 (тридцять тисяч чотириста вісімдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України у розмірі 6418 (шість тисяч чотириста вісімнадцять) гривень 34 (тридцять чотири) копійки, три відсотки річних у розмірі 636 (шістсот тридцять шість) гривень 32 (тридцять дві) копійки, інфляційні витрати розмірі 5557 (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) гривень 25 (двадцять п`ять) копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7500 (сім тисяч п`ятсот) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Козівський районний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: 47660, с. Великий Ходачків, Тернопільського району, Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_5 , паспортні дані серія НОМЕР_6 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС», місцезнаходження: 047070, вул. Іллінська, 8, м. Київ, .

Суддя Ірина БРАТКІВ