Провадження № 22-ц/801/1040/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 рокуСправа № 127/31886/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Міхасішина І.В.,

суддів : Войтка Ю.Б., Оніщука В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 127/31886/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2022 року. Ухваленого в м. Вінниці суддею цього суду Жмудь О.О., дата складання його повного тексту 12 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що рішеннями та діями ГУ ДКСУ у Вінницькій області щодо повернення їй виконавчого листа, виданого на виконання рішення у справі № 127/17085/20 порушені її права, свободи та законні інтереси, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

Протиправними діями ГУ ДКСУ у Вінницькій області і його посадових осіб порушено права позивача як стягувача, що викликало у неї негативні емоції, які досягли рівня страждання та приниження, що заподіяло їй моральну шкоду, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, переживаннях, приниженнях, психологічному напруженні, розчаруванні та незручностях, яких вона зазнала у зв`язку з порушенням її прав на виконання остаточного рішення суду, яким їй присуджено грошові кошти з держави, необхідності інваліду, пенсіонеру, особі у похилому віці вступати у переписку з управлінням, відстоюючи таким чином свої права на примусове виконання остаточного рішення суду, а також необхідності відстоювати у судах ці ж права у зв`язку із неправомірними діями органу державної влади, на який законом покладено обов`язок по примусовому виконанню рішень суду. Позивач вбачає у цьому глузування над нею посадових осіб відповідача, які замість того щоб виконати свої обов`язки, зокрема здійснити дії щодо виконання остаточного рішення суду, цього не зробили, уникнувши таким чином виконання покладених на них обов`язків, а замість цього повернули їй виконавчий лист без наявності на те законних підстав, чим порушили її права як стягувача, що встановлено рішенням ВОАС від 31.05.2021.

Тому, виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, враховуючи характер, обсяг, глибину та тривалість її моральних страждань, тяжкість вимушених змін в її життєвих стосунках, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, позивач вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 7000 грн.

У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь 7000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України та 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди - задоволено повністю.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з таким рішенням суду 13 травня 2022 року Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріально та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу в чому полягають її перенесені душевні та психічні страждання, нервові стреси, погіршення самопочуття Водночас, вважає, що згідно зі ст. 56 Конституції України та ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа лише має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, у вказаній ситуації, а не обов`язок на таке відшкодування. Крім того на переконання заявника суд попередньої інстанції прийшов помилкового висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу на адвоката в розмірі 3000 грн., оскільки ОСОБА_1 не було надано суду, а також відповідачу доказів їх понесення в порядку визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відзив від учасників справи на апеляційну скаргу на адресу Вінницького апеляційного суду не надходив.

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 31 травня 2022 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до розгляду.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини

Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 31.05.2021 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2021 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання протиправними рішення та дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області щодо повернення ОСОБА_1 виконавчого листа, виданого на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у цивільній справі № 127/17085/20 цим же судом 07.12.2020, у якому зазначено, що це рішення суду набрало законної сили 01.12.2020.. Зобов`язано Головне управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області надіслати до Державної Казначейської служби України виконавчий лист, виданий на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у цивільній справі № 127/17085/20 цим же судом 07.12.2020, у якому зазначено, що це рішення суду набрало законної сили 01.12.2020 відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. №845.

В даному рішенні встановлено, що «рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 по справі № 127/17085/20 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2142, 86 грн. В іншій частині позову відмовлено.

На підставі вказаного рішення суду, 07.12.2020 видано виконавчий лист, у якому вказано, що рішення суду набрало законної сили 01.12.2020.

18.12.2020 позивач подала до Головного управління Державної Казначейської служби України у Вінницькій області заяву, у якій просила здійснити на її користь безспірне списання коштів державного бюджету на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у цивільній справі № 127/17085/20.

До заяви було долучено виданий 07.12.2020 цим же судом на підставі цього рішення виконавчий лист, у якому було зазначено, що це рішення суду набрало законної сили 01.12.2020.

02.03.2021 позивач отримала від ДКСУ копію листа № 5-06-06/3889 від 19.02.2021, яким за результатами опрацювання пакету документів щодо виконання виконавчого листа, виданого 07.12.2020 Вінницьким міським судом Вінницької області у справі № 127/17085/20 її повідомлено, що вказаний виконавчий лист у зв`язку із відкриттям Вінницьким апеляційним судом ухвалою від 24.12.2020 у справі № 127/17085/20 апеляційного провадження за скаргою на рішення, на підставі якого виданий цей виконавчий лист, повертається відповідно до підпункту 1 пункту 9-1 Порядку № 845 до суду, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у справ № 127/17085/20, на виконання якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили.

27.02.2021 позивач повторно подала заяву до ГУ ДКСУ у Вінницькій області, у якій вона повторно просила здійснити на її користь безспірне списання коштів державного бюджету на виконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 у цивільній справі № 127/17085/20 та про результати розгляду повідомити її у встановлений законодавством строк. До заяви додано виконавчий лист від 07.12.2020.

За наслідками розгляду цієї заяви, листом ГУ ДКСУ у Вінницькій області листа № 04- 30/1873 від 16.03.2021 повідомлено позивача про те, що із тексту поданого виконавчого листа, останній містить відомості про дату набрання рішенням законної сили, а саме Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 по справі №127/17085/20, 01 грудня 2020 року.

Разом з тим, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 по справі №127/17085/20 було оскаржено в апеляційному порядку.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18.02.2021 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 по справі №127/17085/20 залишено без змін. А відтак, на думку відповідача, в силу приписів чинного законодавства, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 по справі №127/17085 20 набрало законної сили 18.02.2021, а не 01.12.2020, як зазначено у поданому виконавчому листі. Крім того, відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.10.2020 по справі №127/17085/20 набрало законної сили 18.02.2021. Таким чином, на думку відповідача, вказаний виконавчий лист оформлений з порушенням установлених вимог, тому на підставі вимог пункту 9 Порядку №845 ГУ ДКСУ у Вінницькій області повернуло без виконання виконавчий лист, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області 07.12.2020.

Позивач вважає, що такими рішеннями та діями ГУ ДКСУ у Вінницькій області щодо повернення їй виконавчого листа, виданого на виконання рішення у справі № 127/17085/20 порушені її права, свободи та законні інтереси, а тому звернулася до суду за захистом своїх прав.

Аналізуючи норми права, що регулюють спірні правовідносини, у зіставленні з встановленими обставинами, суд першої інстанції правильно звернув увагу, на те що відповідач при вчиненні дій про повернення позивачу вказаного виконавчого документу діяв всупереч приписам вказаних вище норм права, адже наданий йому на виконання позивачем виконавчий лист містить дату набрання рішенням законної сили.

Тобто суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач мав право повернути виконавчий лист з підстави, що дата набрання рішенням законної сили взагалі не вказана.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу, що до повноважень відповідача не належить з`ясовувати дату набрання законної сили рішення.»

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Положенням ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадовою або службовою особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як роз`яснено у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом («Станков проти Болгарії», § 62 рішення від 12 липня 2007 року).

У практиці Європейського Суду з прав людини береться до уваги різні обставини, що спричинили заподіяння моральної шкоди, зокрема, незручності, викликані негативним впливом на здоров`я; стурбованість і тривога через те, що ситуація триває довго (рішення ЄСПЛ у справі «Лопес Остра проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року); психічне напруження (рішення ЄСПЛ у справі «Цимерман і Штайнерн проти Швейцарської Конфедерації» від 13 липня 1983 року); розчарування (рішення ЄСПЛ у справі «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року) тощо.

Суд першої інстанції правильно вважає об`єктивними та такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи твердження позивача про те, що протиправними діями ГУ Державної казначейської служби України у Вінницькій області позивачу завдано моральну шкоду, що виразилась в перенесених душевних та психічних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття, яких позивач зазнала у зв`язку з порушенням її конституційних, законних, конвенційних прав на виконання остаточного рішення суду, яким позивачу присуджено грошові кошти з боржника, необхідності пенсіонеру, особі у похилому віці відстоювати у судах свої права та не мати можливості отримати і використати присуджені у судовому порядку кошти з боржника у зв`язку із неправомірною бездіяльністю органу державної влади, неможливості вести звичайний спосіб життя тощо.

Враховуючи наведене вище та враховуючи характер моральних страждань, які переніс позивач, яка є людиною похилого віку, пенсіонером, враховуючи її переживання, хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій працівників казначейства, необхідність додаткового звернення до судів різних юрисдикцій та інстанцій за захистом своїх порушених прав, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на її користь підлягають задоволенню, а саме в розмірі 7 000,00 грн. що є достатньою, розумною та співмірною грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Тому, суд першої інстанції, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а відтак підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Між ОСОБА_1 та адвокатом Арустамян А.Е. 14.07.2020 року укладено договір про надання правничої допомоги № 29.

Згідно квитанції від 30.12.2021 ОСОБА_1 було сплачено адвокату гонорар у розмірі 3000,00 грн. за складання цивільного позову у справі № 127/31886/21.

Таким чином, в силу п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Отже доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На виконання цього припису закону апеляційний звертає увагу, що свою ухвалою від 20 травня 2022 року суд відстрочив апелянту сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2022 року до вирішення справи в апеляційному порядку. Зважаючи, що оскаржуване рішення суду залишено без змін, з Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на користь держави підлягає стягненню 1362,00 гривня судового збору, не сплаченого ним при поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій областізалишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2022 року без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій областіна користь держави 1362 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

В.В. Оніщук