Справа № 450/1473/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2885/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
Категорія: 39
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача Дяківа В.Б.,

представника відповідача ТОВ «Цикл Фінанс»

Гулієвої С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», третя особа уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», про визнання кредитного договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір №105/13/07-Ф, укладений 06 листопада 2007 року між нею, як позичальником, та відкритим акціонерним товариством комерційним банком «Надра», в подальшому, перейменованим на публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ «КБ «Надра»), як кредитодавцем, відповідно до якого їй було надано кредит у розмірі 40000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 14,49% річних та комісій, як плати за користування та управління кредитом.

Зазначає, що кредитний договір є договором споживчого кредиту, оскільки кошти були наданні в споживчих цілях для проведення ремонту та благоустрою, а тому правовідносини між сторонами цього кредитного договору регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», норми якого були порушені банком, зокрема: банк не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, перед укладенням кредитного договору в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, в договорі відсутні відомості щодо типу процентної ставки, а також відсутній графік платежів.

Також звертає увагу, що відповідно до п.п. 3.3.2. договору, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 590 доларів США, відтак, відповідач встановив систему погашення кредиту «ануїтет», не запропонувавши та не роз`яснивши перед укладенням договору альтернативну, «класичну» схему погашення та її переваги чи недоліки перед ануїтетом, крім того, із встановленого відповідачем щомісячного платежу взагалі не зрозуміло, яка частина коштів йде на погашення тіла кредиту, а яка на погашення процентів за користування ним, тому, не надавши розрахунку сукупної вартості кредиту та іншої обов`язкової інформації, відповідач уклав договір на вкрай невигідних умовах для споживача.

Крім того, зазначає, що відповідач встановив платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), зокрема, п.п.1.3.2 кредитного договору передбачено плату за управління кредитом, яка сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без врахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у п.1.1 цього договору, а п.п.4.3.11 кредитного договору передбачено сплату одноразової, не пізніше дати видачі кредиту, комісії за управління кредитом в розмірі 1,5% від суми кредиту, що є порушенням встановлених приписів чинного законодавства і призвело до здорожчання кредиту за рахунок платежів, які відповідач не мав права встановлювати. На думку позивача, такі незаконні платежі, як комісія за управління кредитом, є нічим іншим, як прихованою збільшеною процентною ставкою, адже нараховується на всю суму заборгованості.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір №105/13/07-Ф від 06.11.2007 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 червня 2019 року заяву ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ «КБ «Надра», просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вказаного позову.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що укладений між сторонами кредитний договір відповідає нормам чинного законодавства, тому підстав, передбачених статтею 203 ЦК України, для визнання його недійсним немає.

Зазначає, що станом на день укладення кредитного договору та видачі кредитних коштів банк був публічною фінансовою установою, яка здійснювала кредитування, в тому числі населення для споживчих потреб. Умови, що передують укладенню кредитного договору, визначені частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», були загальновідомою інформацією, яка доносилась до клієнтів отримувачів кредитних коштів за допомогою реклами, ЗМІ, інтернет-ресурсів та інш., а також роз`яснювалась менеджером відділення перед укладанням договору.

Наголошує, що позивачка в момент підписання кредитного договору була дієздатною особою і чітко розуміла свої дії, мала можливість та ознайомилась зі всіма умовами кредитного договору.

Також просить врахувати, що позивачка була обізнана щодо платності наданого їй кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміром процентів та обсягом відповідальності за прострочення кредиту, а також про загальну вартість кредиту і жодних заперечень до умов кредитного договору не заявляла, більше того, вона виконувала умови кредитного договору впродовж шести років, шляхом сплати обов`язкових щомісячних платежів.

Позивачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта, підтримавши свою правову позицію, викладену у позовній заяві.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2021 року до участі у справі залучено товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Преміум Лігал Колекшн», як правонаступника відповідача ПАТ «КБ «Надра».

В подальшому, у зв`язку з набуттям права вимоги за вказаним кредитним договором товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Цикл Фінанс», назване товариство було залучене до участі у справі, як правонаступник відповідача ПАТ КБ «Надра», ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 липня 2022 року.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06 листопада 2007 року між ВАТ КБ «Надра» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір №105/13/07-Ф, згідно з пунктами 1.1, 1.2, 1.4 якого, банк надає позичальнику кредит у сумі 40000 доларів США для проведення ремонту та благоустрою, строком до 01.11.2021 року.

Пунктом 1.3.1 кредитного договору визначено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки в розмірі 14,49 % річних.

Порядок нарахування відсотків за користування кредитом визначений пунктом 3.4 договору.

Окрім того, пунктом 1.3.2 кредитного договору передбачено плату за управління кредитом, яка сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у пункті 1.1 цього договору, а пунктом 4.3.11 кредитного договору передбачено сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5% від суми кредиту, зазначеної у пункті 1.1 договору, яка здійснюється позичальником не пізніше дати видачі кредиту.

Згідно з пунктом 3.3.2 кредитного договору, щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 590 доларів США.

Позичальник зобов`язаний вносити черговий мінімальний платіж щомісячно до «05» числа місяця, наступного за тим, в якому було здійснено нарахування відсотків.

Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено іпотекою нерухомого майна, відповідно до договору іпотеки від 06.11.2007 року, укладеного між банком та іпотекодавцем, який є відмінним від позичальника, ОСОБА_2 , та порукою поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договорів поруки від 06.11.2007 року.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 грудня 2016 року у справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Інституту судових експертиз та права (м. Львів, вул. Ак. Богомольця, 9).

Згідно з висновком судово-економічної експертизи №280/17, складеним 02.06.2017 року:

відсутній графік платежів за кредитним договором №105/13/07-Ф від 06.11.2007 року у розрізі платежів по кредиту, відсотків за користування кредитом, платежів за супутні послуги та інших фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом, що не узгоджується з п.3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року;

внаслідок арифметичного перерахунку при застосуванні процентної ставки 14,49% (згідно з п.1.3.1 договору) та з урахуванням терміну кредитування до 01.11.2021 року (згідно п.1.4 та п.3.3.4 договору) встановлено, що при сплаті щомісячного платежу 590 доларів США, в останньому періоді платіж складає 3291,41 доларів США, що не передбачено умовами кредитного договору;

арифметичним розрахунком встановлено, розмір щомісячного ануїтетного платежу, що передбачений кредитним договором в сумі 590 доларів США (п.3.3.2 договору), розрахований при застосуванні процентної ставки 14,49% річних (п.1.3.1 договору) щомісячний платіж в останньому періоді сплати складає 3291,41 доларів США, що не передбачено умовами кредитного договору;

відсутній встановлений «Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу», що передбачено ст.1056-4 ЦК України;

реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору складає 17,50%;

абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому виразі на момент укладення кредитного договору складає 62421,41 доларів США;

сукупна вартість кредиту у процентному значенні (реальна процентна ставка) на момент укладення кредитного договору складає 17,50%;

сукупна вартість кредиту у грошовому виразі (абсолютне значення подорожчання кредиту) на момент укладення кредитного договору складає 62421,41 доларів США;

в умовах кредитного договору відсутня інформація про розмір сукупної вартості кредиту у процентному значенні (реальна процентна ставка) та у грошовому виразі (абсолютне значення подорожчання кредиту), що не узгоджується з Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року;

щомісячні платежі (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), що передбачені умовами кредитного договору на момент його укладення, становлять від 590 доларів США до 3291,41 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги позивача та визнаючи укладений між сторонами кредитний договір недійсним, суд першої інстанції, враховуючи названий вище висновок експертизи, виходив із того, що зазначена у договорі сума кредиту не відповідає його умовам і вартості кредиту, орієнтована сукупна вартість кредиту становить значно більшу суму, проте, така сума в договорі відсутня, як і будь-які посилання на неї, і констатував порушення відповідачем статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та, аналізуючи норму статті 18 цього Закону, дійшов висновку, що умови оспорюваного кредитного договору визнаються несправедливими в цілому; такими, що суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, та є підставою для визнання такого договору недійсним.

Однак, в повному обсязі погодитись з такими висновками суду не можна, з огляду на наступне.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина перша цієї статті у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

На момент укладення кредитного договору до відома позичальника були доведені всі необхідні умови кредитного договору, зокрема, у договорі вказано предмет договору (суму кредиту), строк користування кредитними коштами, розмір обов`язкового мінімального щомісячного платежу, його складові частини та порядок сплати, що дозволяло позивачці визначити сукупну вартість кредиту арифметичним розрахунком, вказано розмір та порядок нарахування процентної ставки, права та обов`язки сторін, види відповідальності за порушення договірних зобов`язань тощо, кредитний договір підписаний сторонами, їх волевиявлення було вільним в момент укладення договору і відповідало їхній внутрішній волі, позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного кредитного договору та, в подальшому, впродовж тривалого часу виконувала умови кредитного договору, а тому підстав для визнання недійсним кредитного договору в цілому немає.

Однак, в частині встановлення умовами кредитного договору обов`язку позичальника вносити на користь банку плату за управління кредитом (комісію), то необхідно зазначити наступне.

Статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (далі Закон №1023-XII) було передбачено таке: «Умови договору, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем) у зв`язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності».

У вказаній редакції зазначена стаття діяла до 13 січня 2006 року, що є датою набрання чинності Законом України від 01 грудня 2005 року №3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів (чинним на момент укладення оспорюваного кредитного договору), згідно з яким Закон №1023-XII виклали у новій редакції.

З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону №1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону №1023-XII у редакції Закону №3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті); статті 19 Закону №1023-XII про заборону нечесної підприємницької практики будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону №1023-XII у редакції Закону №3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону №1023-XII у редакції Закону №3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону №3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону №1023-XII у редакції Закону №3161-IV).

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила №168), що набрали чинності 05 червня 2007 року і були чинним на момент укладення оспорюваного кредитного договору.

Згідно з пунктом 3.6 цих Правил, банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг (далі Закон №3795-VI). Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону, частину четверту статті 11 Закону №1023-XII було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року (далі Закон №1734-VIII). Згідно з останнім, текст статті 11 Закону №1023-XII виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону №1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону №1734-VIII.

Закон №1734-VIII у редакції, чинній до 19 жовтня 2019 року (дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав споживачів фінансових послуг» від 20 вересня 2019 року), до загальних витрат за споживчим кредитом відносив витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту (пункт 4 частини першої статті 1). Цей же пункт з 19 жовтня 2019 року визначив, що до загальних витрат за споживчим кредитом належать витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії

та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Наведені вище приписи ЦК України, Закону №1023-XII у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору, прямо не вказували на недійсність умови кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом, разом з тим, передбачали підстави для визнання недійсними таких умов кредитного договору про споживче кредитування.

За висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року (справа №363/1834/17, провадження №14-53цс21), який є обов`язковим для застосування в даній справі, з огляду на наведені вище положення Закону, умови кредитного договору, які передбачають плату за управління кредитом (комісію), необхідно визнавати недійсними.

Таким чином, пункт 1.3.2 кредитного договору, яким передбачено плату за управління кредитом, яка сплачується позичальником щомісячно протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом (без урахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку), зазначеним у пункті 1.1 цього договору, та пункт 4.3.11 кредитного договору, яким передбачено сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5% від суми кредиту, зазначеної у пункті 1.1 договору, яка здійснюється позичальником не пізніше дати видачі кредиту, необхідно визнати недійсними.

Недійсність вказаних вище пунктів кредитного договору не тягне за собою визнання кредитного договору недійсним в цілому, про що також зазначено в самому кредитному договорі (п.8.6), а оскільки правових підстав для визнання кредитного договору недійсним в іншій його частині немає, тому позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

З наведених вище мотивів оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позову, а саме: в частині визнання недійсними пунктів 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору, у задоволенні решти вимог позивача необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс», задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 листопада 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсними пункти 1.3.2 та 4.3.11 кредитного договору №105/13/07-Ф від 06 листопада 2007 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 , про щомісячну плату за управління кредитом в розмірі 0,1% від розміру фактичного залишку заборгованості за кредитом та сплату одноразової комісії за управління кредитом в розмірі 1,5% від суми кредиту.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 26 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич