ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року м.Суми

Справа №580/1372/18

Номер провадження 22-ц/816/812/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Фурдилов Юрій Вікторович,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Собини Павла Миколайовича на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року, в складі судді Стеценка В.А., ухвалене у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду у червні 2018 року із позовною заявою, позивач просив суд визнати удаваними правочини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладені 05 листопада 1999 року у вигляді договору купівлі продажу житлового будинку, з надвірними спорудами серія АВЕ № 459873, та земельної ділянки для особистого обслуговування житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що в укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорі купівлі продажу житлового будинку вартість проданого будинку визначена в розмірі 100 грн., тоді як дійсна його, відповідно до даних БТІ вартість, з урахуванням індексації вартості об`єктів жилого фонду становить 18368 грн. Крім того, в укладеному між ними договорі купівлі продажу земельної ділянки її вартість визначена в розмірі 747 грн. 48 коп. Вказує, що відповідач є її сином і наміру продавати йому житловий будинок та земельну ділянку вона не мала, а мала намір його подарувати своєму синові. Вказує, що нотаріусом її було повідомлено про те, що при укладанні договору дарування вона має сплатити більший податок ніж при укладанні договору купівлі продажу, а тому запропонував встановити ціну за продаж житлового будинку в розмірі 100 грн. Вказує, що фактично їй гроші за житловий будинок та земельну ділянку не передавалися. При цьому при укладанні вказаних правочинів була відсутня дружина відповідача, яка не надавала своєї згоди на придбання земельної ділянки та житлового будинку. Вказує, що 21.05.2018 року Лебединським районним судом Сумської області відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, нажитого за час шлюбу. Оскільки даний будинок разом із земельною ділянкою був подарований нею її сину, виникла необхідність у зверненні до суду.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено укладання удаваних правочинів, оскільки нею не було зазначено які саме істотні умови договору відчуження нерухомого майна сторони намагалися приховати при його посвідченні. Крім того, судом було встановлено, що на момент укладання спірних правочинів ставка державного мита за посвідчення договорів відчуження житлових будинків (купівля продаж, дарування, міна, довічне утримання) є однаковою. Крім того, в п. 2 договору купівлі продажу зазначено, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 100 грн., що спростовує доводи позивача про не отримання нею грошових коштів від відповідача. Крім того, судом було враховано ту обставину, що відповідач взявши участь у нотаріальному посвідченні вказаного договору в подальшому зареєстрував його в Лебединському БТІ, що свідчить про його наміри виконувати істотні умови саме цього договору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Собина П.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що воля позивачки була спрямована на відчуження належного їй житлового будинку та земельної ділянки своєму синові безкоштовно. Зазначає, що приватний нотаріус при посвідченні правочинів повідомив, що договір дарування ним буде посвідчений за 1 % від суми договору, а договір купівлі продажу за 5 % від суми договору. При цьому приватний нотаріус змінивши форму оформлення договору дарування на договір купівлі продажу порушив права позивачки та відповідача, не пояснивши юридичні наслідки укладання саме такого договору. Вказує, що позивач не погодилась би на укладання договору купівлі продажу замість договору дарування, якщо б їй було відомо про те, що в такому разі право на частину житлового будинку матиме дружина відповідача. При цьому приватний нотаріус не заперечував обставини того, що сторони звернулися до нього саме з метою укладання договору дарування, а не купівлі продажу і що сама передача грошових коштів за договором не відбулася. Сам факт зазначення сплати 100 грн. в оскаржуваному правочині доводить його удаваність, оскільки в договорі від 16.07.1988 року ціна 44/100 частин цього будинку становила 18368 крб. Крім того, сам будинок цегляний і з газопостачанням, а тому не міг коштувати 100 грн. Вказує, що з дня посвідчення оспорюваного правочину і його реєстрації відповідачем в Лебединському БТІ минуло 9 років.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Від третьої особи ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання не погоджується з доводами викладеними в апеляційній скарзі та зазначає, що обидва правочини було укладено на платній основі і позивач отримала грошові кошти. Вказує, що ціна договору визначається сторонами на власний розсуд, а в чинному законодавстві не встановлено мінімальної вартості об`єкту нерухомості, що може бути зазначена в договорі купівлі продажу. Вказує, що при укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого із подружжя. Вказує, що ставка державного мита справляється в розмірі 1 % як при укладанні договору купівлі продажу нерухомості так і при укладанні договору дарування. Вказує, що чоловік позивача ОСОБА_1 надавав згоду саме на укладання договору купівлі продажу нерухомого майна, яке було набуто ними за час шлюбу. Вказує, що вчинення дій, спрямованих на зменшення розміру податків, належних до сплати при укладанні договору є підставою, відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України для відмови у захисті цивільного права та інтересу особи позивача. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від третьої особи приватного нотаріуса Лебединського міського нотаріального округу Фурдилова Юрія Вікторовича до суду надійшли пояснення з приводу апеляційної скарги, в яких останній зазначає, що не погоджується з обставинами викладеними в апеляційній скарзі оскільки під час вчинення спірних правочинів ним були роз`яснені всі правові наслідки які виникають в результаті відчуження нерухомості. Вказує, що сторони при укладанні правочинів чудово розуміли що відбувається та склали і підписали договір купівлі продажу нерухомого майна. Вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі правильно встановлених фактичних обставин справи.

Позивач та її представник, відповідач в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_3 в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Фурдилов Ю.В. до суду не прибув, просив розглянути справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи та договору серії АВЕ № 459873 вбачається, що 05.11.1999 року між сторонами було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до яких позивачка власник господарства, продала відповідачеві цегляний будинок площею 59,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 за 100 грн., які одержала під час підписання цього договору.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Фурдиловим Ю.А. та 20.02.2008 року зареєстровано в БТІ виконкому Лебединської міськради. (а.с. 6 т.1, 12 т.2),

З договору серії АВЕ № 459874 вбачається, що 05.11.1999 року між сторонами було укладено договори купівлі продажу земельної ділянки, відповідно до якого позивачка продала відповідачеві земельну ділянку площею 0,0602 га, яка розташована в АДРЕСА_1 та 747 грн. 68 коп., які одержала під час підписання цього договору.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Фурдиловим Ю.А. (а.с. 7 т.1, 5 т.2)

З договору купівлі продажу від 16.07.1988 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вбачається, що 16.07.1988 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_1 44/100 частин цегляного будинку площею 59,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 за 5 500 крб., які одержав під час підписання цього договору.

Договір посвідчено державним нотаріусом Лебединської держнотконтори В. Лисенко та 25.11.1988 року зареєстровано в Сумському ОБТІ в м. Лебедині. (а.с. 8 т.1, 17 - 18 т.2).

Згідно заяви ОСОБА_6 не заперечив проти того, щоб його дружина ОСОБА_1 продала домогосподарство та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , які були набуті ними під час спільного подружнього життя (а.с. 22 т.1, 6 т.2),.

Відповідно до довідки характеристики, договору станом на 02.09.1999 року власником домогосподарства по АДРЕСА_1 була позивачка, інвентаризаційна оцінка будинку становила 18 368 крб. (а.с. 23-25 т.1, 19 т.2),

З довідок та державного акту вбачається, що станом на 05.11.1999 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована позивачкою, її нормативна ціна становила 747 грн. 68 коп. (а.с. 7-8, 10-11 т.2),

З ухвали Лебединського народного суду Сумської області від 13.12.1982 року, вбачається, що за ОСОБА_5 визнано право власності на 44/100 частин цегляного будинку площею 59,0 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 відповідно визнано право власності на 56/100 частин зазначеного майна. (а.с. 15 т.2).

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги до правочинів встановлені ст. 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними, і водночас такі правочини можуть бути визнані недійсними.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як роз`яснено у п. 25 постанов Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів купівлі - продажу та з`ясування питання про те, чи не укладені ці правочини з метою приховати інші та які саме.

В силу приписів встановлених ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 2 цього Кодексу змагальність сторін є основною засадою (принципом) цивільного судочинства.

Частинами 1, 2 ст. 12 цього Кодексу визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Таким чином, саме позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на відміну від договору дарування, договір купівлі-продажу, є оплатним.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник послався на те, що фактично факт передачі грошових коштів під час укладання договорів купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки не відбувся, проте доказів вказаним обставинам до суду не надав. Більш того, вказані доводи спростовуються змістом самих договорів, в яких позивач, яка є продавцем стверджує, що грошові кошти одержані нею повністю під час підписання договору.

Крім того, сам факт підписання вказаних договорів та передача грошових коштів відбувався в присутності нотаріуса, який і посвідчив вказані договори.

Доводи заявника про те, що нотаріус не заперечує проти позиції позивача стосовно того, що насправді сторони мали намір укласти договір дарування не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наданими нотаріусом поясненнями стосовно того, що волевиявлення сторін було спрямовано саме на укладання договору купівлі продажу, а не дарування. Будь яких підтверджень нотаріуса того, що при укладанні спірних договорів передача грошових коштів на користь позивача не відбулася, матеріали справи не містять.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не доведено того, який саме правочин мали намір приховати сторони укладаючи договір купівлі продажу об`єктів нерухомості і з якою метою. Так, обґрунтування позивача, зазначені нею в апеляційній скарзі щодо її наміру приховати укладання договору дарування для ухилення від сплати податків та інших обов`язкових платежів спростовуються наступним.

Згідно п. 27 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу).

Відповідно до п.3 а ст. 3 Декрету КМУ України «Про державне мито» № 7-93 від 21.01.1993 року (в редакції на день укладання спірних правочинів) за нотаріальні дії, вчинювані державними нотаріальними конторами і виконавчими комітетами сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а саме за посвідчення договорів відчуження житлових будинків, квартир, кімнат, дач, садових будинків, гаражів, а також інших об`єктів нерухомого майна, які перебувають у власності громадянина-продавця справляється державне мито в розмірі 1 відсоток суми договору, але не менше одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно п. 48 Інструкції «Про порядок обчислення та справляння державного мита» при обчисленні суми державного мита за посвідчення договорів відчуження житлових будинків, квартир, дач, садових будинків, гаражів, а також іншого нерухомого майна, що перебуває у власності фізичних або юридичних осіб, вартість таких договорів приймається виходячи із суми договору, але не нижче його інвентаризаційної або балансової вартості з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості цих об`єктів та зносу на момент відчуження, що вказується в довідках-характеристиках бюро технічної інвентаризації.

З аналізу вищевикладених правових норм вбачається, що ставка державного мита як за посвідчення договорів купівлі-продажу, так і за посвідчення договорів дарування є однаковою, що спростовує доводи позивача про те, що однією з умов договору дарування, яку вона намагалася приховати є несплата різниці в розмірі державного мита.

Доводи позивача викладені в її апеляційній скарзі стосовно того, що сам факт зазначення сплати 100 грн. в оскаржуваному правочині доводить його удаваність, оскільки в договорі від 16.07.1988 року ціна 44/100 частин цього будинку становила 18368 крб. а, сам будинок цегляний і з газопостачанням, а тому не міг коштувати 100 грн., колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальною засадою цивільного судочинства є принцип свободи договору.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

З викладеного вбачається, що фізичні особи при укладанні договору купівлі продажу належної їм нерухомості не обмежені в праві визначати ціну такого продажу, разом з тим, встановлення в договорі ціни та передача грошових коштів за придбану нерухомість від однієї сторони до іншої свідчить про оплатність такого правочину, що не притаманно договору дарування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Собини Павла Миколайовича залишити без задоволення

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 24 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І.Собини