Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" жовтня 2022 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира у складі:

головуючої судді Драча Ю.І.,

за участю: секретаря судового засідання Алексеєнко В.В.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просив суд: - здійснити поділ майна подружжя; - визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати, витрати на проведення експертизи та витрати на оплату послуг адвоката.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду. За час перебування у шлюбі сторонами було реалізовано право на приватизацію та приватизовано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , тобто дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки між сторонами не досягнуто домовленості щодо спільного користування майном, виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 20.12.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

15.06.2022 року представником відповідача по справі подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з відсутністю предмету спору (а.с. 43-45). У клопотанні представник відповідача зазначає, що відповідач по справі 09.12.2021 року звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Царіциної І.С. із заявою про посвідчення договору про виділення часток в спільній сумісній власності, а саме в квартирі АДРЕСА_2 , однак позивач ОСОБА_3 в день посвідчення договору не з`явився. Також зазначив, що позивач обрав неправильний спосіб захисту своїх прав.

Протокольною ухвалою суду від 07.10.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що спору між сторонами немає, та відповідач не заперечує той факт, що позивачу належить 1/2 частина спірної квартири.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, враховуючи подану представником заяву про зменшення позовних вимог, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21.08.2019 року.

Також судом встановлено, що сторонами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі зареєстровано майно, а саме квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло виданого 27.02.1998 року відділом приватизації державного житлового фонду, що підтверджується довідкою про наявність (відсутність) зареєстрованого майна від 25.03.2019 року № 2168 виданої КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради (а.с. 18) та копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 27.02.1998 (а.с. 50).

Відповідно до звіту про оцінку майна № 20211209/7-М ФОП ОСОБА_5 оціночна вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 станом на 09.12.2021 року склала 357269,00 грн.(а.с. 17а).

Частиною другою статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 №2947-III (далі - СК УКраїни), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).

Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У відповідності до абз. 1 п.22 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі - Постанова №11), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За змістом пунктів 23, 24 Постанови №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно з п.30 Постанови №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст 63, ч.1 ст.65 СК України.

Положеннями частини третьої та четвертої статті 200 ЦПК України закріплено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, ч.4, ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу по справі ОСОБА_3 та відповідачу по справі ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 , яка набута ними під час перебування у шлюбі.

Враховуючи, що вищезазначене нерухоме майно було набуте подружжям під час шлюбу, що не заперечується та визнано відповідачем, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому наявні підстави для визнання права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/2 частині квартири кожному, та задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо.

Враховуючи заяву представника відповідача про зменшення суми судових витрат, беручи до уваги, що відповідач намагалась врегулювати спір в досудовому порядку, а саме зверталась до приватного нотаріуса з метою посвідчення договору про виділення часток в спільній сумісній власності, однак вказаний договір не був посвідчений у зв`язку з неявкою позивача по справі ОСОБА_3 , суд вважає за можливе стягнути з відповідача по справі на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, що складає 893,18 грн.

Що стосується стягнення з відповідача витрат на проведення експертизи, то слід зазначити, що при розгляді даної справи в суді клопотань про проведення експертизи сторонами заявлено не було, судом експертиза не призначалась, тому вказана вимога задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.200, 206, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 893 (вісімсот дев`яносто три) грн. 18 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Ю. І. Драч