Справа № 367/3179/21 Головуючий 1 інстанція- Кравчук Ю.В.
Провадження № 22-ц/824/8679/2022 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 листопада 2022 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2022 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Уповноважений Президента України з прав дитини Кулеба Микола Миколайович, Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, Орган опіки і піклування Ірпінської міської ради, Орган опіки і піклування Бучанської міської ради про визначення місця проживання (перебування) малолітньої дитини, яка потерпає від домашнього насильства,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2022 року відмовлено у вжитті заходів забезпечення позову шляхом встановлення побачень з дитиною за заявою представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Мозолевської В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Уповноважений Президента України з прав дитини Кулеба М.М., Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради, Орган опіки і піклування Ірпінської міської ради, Орган опіки і піклування Бучанської міської ради про визначення місця проживання (перебування) малолітньої дитини, яка потерпає від домашнього насильства.

Не погоджуючись із ухвалою, позивачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Мозолевської В.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким її заяву про забезпечення позову задоволити в повному обсязі,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована формальним підходом суду до розгляду заяви, а рішення про відмову у задоволенні заяви не містить переконливих посилань на підстави його прийняття. Суд в достатній мірі не врахував предмет спору та обгрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову у вигляді встановлення зустрічей позивачки з онукою ОСОБА_4 , оскільки онука із самого народження проживала із бабусею, має ряд

- 2 -

захворювань, в тому числі алергію, і потребує дієтичного харчування, однак дочка позивачки відмовляє у побаченні з онукою, яку вона останній раз бачила 12 березня 2021 року. Вважає, що поведінка відповідачки несе ризики руйнування нормальних психо-емоційних зв`язків між бабусею та онукою і як наслідок реальну загрозу утруднення виконання рішення суду суду про визначення місця проживання дівчинки з нею, що буде відповідати найкращим інтересам дитини. Окрім того, висновки суду про те, що заходами забезпечення позову фактично вирішується питання по суті позовних вимог є хибними, оскільки до вирішення спору вона має право бачитися з дівчинкою, що в інтересах онуки.

Відповідачка ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася. Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги з додатками 25 січня 2022 року направленіпоштою, повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Мозолевська В.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати оскаржувану ухвалу Ірпінського міського суду Київської області як незаконну.

Відповідачка ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування. Вказала, що посилання її матері на домашнє насильство є вигадкою, а після спілкування із бабою донька ОСОБА_4 налаштована проти неї.

Треті особи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується направленими згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на їх офіційні електронні адреси судовими повістками і повідомленнями про її доставлення, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала не відповідає.

Судом встановлено, що у травні 2021 року ОСОБА_1 подала до Ірпінського міського суду Київської області позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання (перебування) малолітньої онуки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з бабою.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що її малолітня онука ОСОБА_4 потерпає від домашнього насильства і проживання онуки із матір`ю та її вітчимом загрожує здоров`ю дівчинки.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2021 року відкрите провадження у справі.

18 лютого 2022 року представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Мозолевська В.В. подала до суду з заяву про забезпечення свого позову шляхом надання ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітньою онукою ОСОБА_4 кожного вівторка, четверга з 09-00 до 17-00 години за місцем проживання позивачки у АДРЕСА_1 , у тому числі з можливістю здійснювати прогулянки по м.Ірпінь, відвідувати заклади культури, враховуючи

- 3 -

при цьому стан її здоров`я за участі матері дитини ОСОБА_2 ; зобов`язати ОСОБА_2 надавати позивачці можливість перебування онуки ОСОБА_4 з позивачкою кожної суботи з 18-00 години до 18-00 години наступного дня неділі з ночівлею, за адресою: АДРЕСА_1 . Заява обґрунтована тим, що відповідачка відмовляє позивачці у побаченні з онукою, яку вона останній раз бачила 12 березня 2021 року. Така поведінка відповідачки несе ризики руйнування нормальних психо-емоційних зв`язків між бабусею та онукою і як наслідок реальну загрозу утруднення виконання рішення суду суду про визначення місця проживання дівчинки з нею, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Відмовляючи у вжиті заходів забезпечення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що представник позивача у заяві про забезпечення позову про визначення місця проживання малолітньої дитини з бабою, просить розглянути по суті фактично спір щодо участі баби у вихованні дитини та про усунення перешкод у здійсненні бабою своїх прав щодо виховання онуки, що, з огляду на вказані положення СК України, може бути предметом окремого позову, та виходить за межі процесуальної дії (застосування заходу забезпечення) і порушуватиме принцип змагальності сторін.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на вимогах процесуального закону і матеріалах справи.

Вирішуючи заяву представника позивачки адвоката Мозолевської В.В., суд в достатній мірі не врахував зміст позовних вимог та їх обгрунтування, взагалі не дав оцінки можливості вжиття такого заходу забезпечення позову та його співмірності із заявленими вимогами.

Окрім того, залишив поза увагою правові висновки Верховного Суду з цього приводу.

Із поданого ОСОБА_1 позову вбачається, що позивачка просить визначити місце проживання малолітньої онуки ОСОБА_4 з нею як з бабою, оскільки на її думку онука потерпає від домашнього насильства з боку вітчима, про що навела у позові відповідні аргументи та послалася на відповідні норми, а саме ст.ст.257, 258 СК України, які надають їй право на захист прав онуки ОСОБА_4 .

Отже, наслідком вирішення даного спору є можливе задоволення позову і визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з позивачкою.

Визначення місця проживання дитини з бабою означає, що дитина перебуватиме під повним контролем баби, яка у повному обсязі буде визначати її побут, зокрема режим харчування, відпочинку, спілкування тощо. Наведене у свою чергу свідчить про необхідність тісного і постійного спілкування між дитиною і бабою.

Встановлено, що на даний час онука ОСОБА_4 мешкає з матір`ю ОСОБА_2 , а позивачка як баба позбавлена можливості спілкуватися, що може призвести до втрати онукою контакту та зв`язку із бабою і у випадку визначення з нею місця проживання дитини, це може бути проблемним у налагодженні контакту та відносин порозуміння між бабою і дівчинкою.

Наведене у свою чергу свідчить про прийнятність заходів забезпечення позову у вигляді встановлення зустрічей позивачки із дитиною і їх співмірність.

Окрім того, з викладених підстав, колегія суддів не погоджується із висновками суду про те, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивачка, є фактичним вирішенням наперед позовних вимог.

Відповідно до приписів п.10 ст.150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Як вище вказувалося позивачем заявлені позовні вимоги про визначення місця проживання (перебування) малолітньої онуки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з бабою за місцем її проживання у АДРЕСА_1 .

- 4 -

Отже, встановлення періодичних зустрічей позивачки із онукою ОСОБА_4 щомісяця очевидно та поза всяким розумним сумнівом не є тотожним заявленим позивачкою позовним вимогам, а пов`язано із забезпеченням цих вимог та збереженням контактів та емоційного зв`язку з дівчинокою.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав ухвала судді підлягає до скасування.

Вирішуючи заяву представника позивачки адвоката Мозолевської В.В. про забезпечення позову суд апеляційної інстанції керується наступним.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Види забезпечення позову, які може вжити суд, передбачені ч.1 ст.150 ЦПК України, згідно якої позов в тому числі забезпечується забороною вчиняти певні дії, або встановленням обов`зку їх вчинити. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК).

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.5 ст.153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, який визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру у вигляді обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, у випадку прийняття його на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, або ефективний захист його прав.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність

- 5 -

виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст.ст.11, 12, 81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Стаття 258 СК України наділяє бабу та діда певними правами законних представників малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків.

Відповідно до правил цієї статті баба і дід мають право на самозахист внуків. Баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень.

У випадках, кодли дитина має сталі емоційні та сімейні зв`язки з бабою, дідом, вониможуть, керуючись зокрема ст.8 Конвенції про наполягати на визначенні місця проживання дитини з ними (рішення ЄСПЛ «T.A. AND OTHERS v. The Republic of Moldova» параграф 50).

З урахуванням предмету спору та поданих сторонами доказів, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення заяви і вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення зустрічей позивачки із малолітньою онукою ОСОБА_4 кожного вівторка з 10 години до 18 години та кожну другу та четверту суботу місяця з 10 години до 18 години за участі матері ОСОБА_2 та зобов`язати останню передавати дівчинку ОСОБА_1 для зустрічей.

При цьому апеляційний суд виходить із того, що між сторонами виник спір щодо

- 6 -

місця проживання мальолітньої дитини, пов`язаний із захистом її інтересів, оскільки на думку позивачки онука потерпає від домашнього насильства.

Тривалий розгляд даної справи без спілкування дівчинки з позивачкою може спричинити усталене відчужене ставлення онуки дло баби, а зустрічі з бабою один раз на таждень у будній день та один раз на два тижні у вихідний день безперечно будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків позивачки з малолітньою онукою і ця обставина відповідатиме законним інтересам як баби так і дитини, що, у свою чергу, може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини та усунути перешкоди у напрузі у відносинах.

Також апеляційний суд керується тим, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітніх дітей з бабою повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дітей від зустрічей, що відповідає Європейській Конвенції про права дитини та практиці ЄСПЛ, який зауважує, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Зустрічі баби з дітьми є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Даний захід забезпечення позову є адекватним та пов`язанийіз заявленими позивачем вимогами про визначення місця проживання дівчинки з нею, оскільки на думку позивачки онука потерпає від домашнього насильства, і забезпечить їх виконання та ефективне поновлення прав позивачки, оскільки у випадку задоволення позовних вимог переривання спілкування між онукою і бабою не відбудеться і вони не втратять емоційний зв`язок, що у свою чергу призведе до швидкого адаптування до проживання та проведення часу з позивачкою.

Окрім того, забезпечувальний захід враховує як інтереси заявниці, так і матері дівчинки, з якою та залишаються проживати до вирішення спору судом.

Вживаючи заходи забезпечення позову колегія суддів враховує, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати

- 7 -

першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, враховує, що зустрічі будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків баби із її малолітньою онукою ОСОБА_4 і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дівчинки.

Це по-перше.

По-друге, колегія суддів вважає, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її бабою повинно переважати над бажанням одного з батьків обмежити дитину від зустрічей, а особисті конфліктні відносини між ними не повинні порушувати інтереси дитини та зневажати її право на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості.

Схожі за змістом висновки Верховного Суду про правильність та співмірність вжиття заходів забезпечення позову у вигляді встановлення зустрічей одного з батьків з дитиною у випадку наявності спору щодо участі у її вихованні чи визначення місця проживання, до вирішення судом даного спору, сформовані у цілому ряді постанов та є усталеними (постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19).

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 23 лютого 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 адвоката Мозолевської Вікторії Вікторівни про забезпечення позову задоволити частково.

Забезпечити позов шляхом встановлення зустрічей ОСОБА_1 із малолітньою онукою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 кожного вівторка з 10 години до 18 години та кожні другу та четверту суботу місяця з 10 години до 18 години за участі матері ОСОБА_2 та зобов`язати останню передавати дівчинку ОСОБА_1 для зустрічей.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: