печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Талдоновій М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 позивач звернувся із позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов усного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та відповідачем було укладено договір в усній формі, щодо розподілу майна, яке залишилось у спадок відповідачу на підставі заповіту від спільного батька ОСОБА_3 після його смерті, у 2015 році, а саме: двокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

З тверджень позивача, складати письмову угоду або фіксувати слова відповідача на аудіо пристрій не було підстав, оскільки все відбувалося на довірі між сторонами. Усний договір мав вираз у висловах, які відповідач неодноразово виголошував ще за декілька днів до смерті спадкодавця «Я дам тобі частину грошей від продажду квартири на придбання власного житла у місті Дніпро», «Твоя дитина, у випадку народження,має право на частку цього майна» та ін. Післяя виявлення заповіту, відповідачем було ще раз наголошено на тому, що «Письмовий заповіт батька немає значення для наших домовленостей».

Починаючи з 2015 позивач постійно в усній формі та через смс-повідомлення вимагав виконання умов усного договору, але відповідач ухилявся від виконання своїз зобов`язань за договором, вигадуючи різні обставини та ситуації, за якими продати квартиру неможливо. Остаточно стало відомо, що відповідач відмовляється від виконання своїх зобов`язань за усним договором у січні 2019.

На думку позивача, відмовившись від виконання договору в усній формі щодо розподілу майна, відповідач порушив не тільки прав позивача, а ще й права його сина - ОСОБА_4 ,онука спадкодавця, який народився у ІНФОРМАЦІЯ_2 та міг би за предметом усного договору між позивачем та відповідачем розраховувати на власну частку майна від спадкодавця, проте невиконання відповідачем умов усного договору позбавляє його права отримати цю частку майна, за спадковим правом.

Позивач просить зобов`язати відповідача частково виконати умови усного договору із розподілу спадкового майна та стягнути з відповідача 200000 (двісті тисяч) грн.., тобто частину тієї суми, яка обумовлювалася змістом усного договору.

Ухвалою суду від 12.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

02.09.2021 через канцелярію суду від представника відповідача - адвоката Буняка Ю.І. надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та просить відмовити з наступних підстав.

Відповідач стверджує, що не укладала з позивачем вказаного у позові договору про розподіл майна.

Після розлучення батьків в 1982 році сторони проживали окремо: позивач - з матір`ю В Дніпропетровській області, відповідач - з батьком у Києві. У відносинах позивач та батько не були близькими. Натомість відповідач тривалий час самостійно доглядала за батком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтва про смерть додається до відзиву), позивач прибув до Києва лише після смерті батька.

Відповідач не припиняла спілкування з братом, проте ніколи не укладала з ним договору щодо розподілу майна. При цьому, всупереч ч. 1 ст. 81, ч.5 ст. 177 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження такого договору до позовної заяви не надано.

Позивачем наводяться взаємо-суперечливі твердження щодо моменту укладення договору, так в абзаці 1 сторінки 1 позовної заяви позивач вказує, що укладав договір про розподіл майна, яке вже залишилось після смерті батька, однак в абзаці 1 сторнки 2 зазначає, що договір мав вираз у словах за декілька днів до смерті спадкодавця. Тобто не визначено момент укладення договору (стаття 640 ЦК України). Крім того, не зрозуміо, хто із сторін робив оферту, а хто акцепт.

В тому числі, відповідач вказує, що правочин ен міг виконуватись в момент вчинення, адже спадщина не була оформлена в серпні 2015 і Відповідач ще не набув права власності на неї, а відтак, не міг, ні відчужити майно, ні отримати його й розпорядитись коштами за нього.

Так, зі змісту позовної заяви незрозуміло в чому конкретно полягало зобов`язання відповідача (лише передати кошти; продати спадкове майно; передати частину спадково майна тощо).?

Рівно так само, в позові не доведено погодження інших істотних умов: строку виконання зобов`язання, суми зобов`язання, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч. 2 вказаної статті істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В своєму відзиві відповідач зазначає, що позивач не довів і навіть не вказав істотних умов заявленого ним договору, що начебто були погоджені відповідачем, а відтак, є підстави стверджувати, що в розумінні ст. 638 ЦК України такий договір ніколи не був укладений.

Ухвалою суду від 07.12.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті,

В судове засідання сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись в установленому законом порядку.

11.08.2022 від представника відповідача через канцелярію суду надійшла заява про розгляд без його участі. Позовні вимоги не визнавав.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Частиною 1 ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Однією з таких вимог є вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК Ук5раїни).

Згідно ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В силу ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Статтею 206 ЦК України ( ч.1,3) передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Вказані норми встановлені ч.1, 2 ст.207 ЦК України.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч.1 ст. 639 ЦК України).

В силу п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 218 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З урахуванням принципу змагальності саме позивач у справі має довести суду ту обставину, на яку він посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме укладення договору з відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких доказів на підтвердження укладення такого договору до позовної заяви позивачем не надано. А отже, посилання Позивача на ч. 1 ст. 206 ЦК України та твердження, що заявлений ним договір міг вчинятись в усній формі, як такий, що використовується в момент вчинення є повністю безпідставним.

Згідно ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивач не довів і не вказав істотних умов заявленого ним договору, що були начебто погоджені відповідачем, а відтак, у суду є всі підстави стверджувати, що в розумінні ст. 638 ЦК України такий договір не укладався.

Оскільки на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надав суду належні та допустимі докази, не довів їх переконливість, а також не довів наявності обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, не довів факту укладення усного договору саме з відповідачем, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 15, 16, 19, 76-78, 81, 223,263- 265 ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 205, 206, 208, 638, 640 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Р.В. Новак