Справа № 191/358/22
Провадження № 2/191/135/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
28 жовтня 2022 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі :
головуючого - судді Прижигалінської Т.В.
за участю секретаря - Силкіної О.Г.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа : Іларіонівська селищна рада Синельниківського району про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні будинком, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 27.08.2005 року, виданого головою Іларіонівської селищної ради Богомол Л.В., є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його сином. 01.10.1995 року він виїхав до Росії, отримав громадянство Росії та має там постійне місце проживання. Відповідач проживав та був зареєстрований в зазначеному житловому будинку до 1995 року, коли вони проживали спільно. З 1995 року до сьогоднішнього дня Відповідач взагалі не проживає в моєму будинку та не приймає участі у витратах на утримання житла. На даний час у вище вказаному будинку мешкаю він, його дружина - ОСОБА_1 , син - ОСОБА_3 , а також крім них в цьому будинку залишилися зареєстрованим за місцем проживання син - ОСОБА_2 , який був задокументованим в зв`язку з тим, що вони у вказаному житловому будинку проживали спільно. ОСОБА_2 не проживає в квартирі з 1995 року, він проживає в Росії, але добровільно знятись з реєстрації за вказаною адресою не бажає, чим чинить перешкоди в користуванні його власністю. Таким чином, оскільки Відповідач у його будинку не проживає більше одного року, не сплачує плату за користування жилим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, він вважається таким, що втратив право користування ним, а він як власник житла згідно ст.391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника житлового будинку (до яких, відповідно до статті 64 ЖК України відносяться дружина наймача, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство), мають право користуватися цим будинком на рівні з власником при умові, що вони постійно там проживають і мають і приймають участь у витратах на утримання будинку. Отримання такого рішення необхідне для зняття Відповідача з реєстрації у відповідності до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-1V.
У зв`язку з цим, позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком
Позивав в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча про день та час судового розгляду був належним чином повідомлений, що підтверджується Оголошенням про виклик.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак до його початку надав клопотання про розгляд справи без його участі, заперечень проти задоволення позовних вимог не має.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов : відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням згоди позивача, суд вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.
З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.07.2005 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок зареєстрований в Синельниківському МБТІ на праві приватної власності за ОСОБА_1 .
Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг № 520 від 01.02.2022 року, за адресою : АДРЕСА_1 , разом з ОСОБА_1 зареєстровані : ОСОБА_1 - дружина; ОСОБА_3 - син; ОСОБА_2 - син, який не проживає з 1995 року по теперішній час.
З копії домової книги на будинок АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за даною адресою.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідач вселився до спірного будинку в установленому законом порядку та набув прав і обов`язків, передбачених ст. 156 ЖК України.
Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», «Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою».
Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначається, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, не проживання відповідача у спірному будинку з 1995 року свідчить про те, що він понад один рік (тривалий час) без поважних причин не користується даним будинком, не веде спільного господарства із його власником та не приймає участь у витратах на утримання будинку, у зв`язку з чим відповідач втратив право на користування цим житлом.
Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, як законно обґрунтовані та підтверджені документально.
На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.9,156 ЖК України, ст.ст.12, 13, 77, 78,81,89, 141, 259, 263, 264, 280- 282 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_2 ) таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя Т. В. Прижигалінська