ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4378/22 Справа № 205/2974/21 Категорія 39 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Кравченко Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Другої дніпровської державної нотаріальної контори про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на все належне їй майно.

18 березня 2008 року його мати ОСОБА_2 склала заповіт, за змістом якого йому заповідала усе своє майно. Однак в подальшому, а саме 31 жовтня 2009 року мати склала новий заповіт, яким усе своє майно заповіла ОСОБА_3 , який відмовився від прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_2

19 червня 2015 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Крім ньоьго, 20 листопада 2015 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , звернувся ОСОБА_4 .

Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12 квітня 2016 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують родинні відносини зі спадкодавцем.

Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27 липня 2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з відсутністю можливості визначити склад спадкового майна.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року за ним визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 .

Звернувшись повторно до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 26 лютого 2021 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що Ѕ частки спадкується іншим спадкоємцем за законом.

З урахуванням викладеного, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом та просити суду скасувати постанову державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 26 лютого 2021 року та зобов`язати останню видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги про скасування постанови державного нотаріуса не призведе до ефективного захисту прав позивача. Разом з цим, суд позбавлений права зобов`язувати нотаріуса вчиняти будь-дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Суд визнав встановленими обставини, які не доведені належними та допустимими доказами. Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Вважає, що зобов`язання нотаріуса вчинити нотаріальну дію не є протиправним втручанням у компетенцію нотаріуса, а є лише ефективним способом усунення порушення, допущеного нотаріусом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на все належне їй майно.

Заповітом від 18 березня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрованим за № 1197, ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 (а.с. 58).

Заповітом від 31 жовтня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. і зареєстрованим за № 4891, ОСОБА_2 усе своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 (а.с. 59 зв.), який 19 червня 2015 року відмовився від прийняття спадщини у встановленому законом порядку (а.с. 51 зв.).

19 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 50 зв.). Крім нього, 20 листопада 2015 року із заявою про прийняття спадщини після смерті баби, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся ОСОБА_4 (а.с. 51).

Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 12 квітня 2016 року ОСОБА_4 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 71).

Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27 липня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 77 зв.-78).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2017 року за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері, ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 20-21).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2020 року ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім (а.с. 79-79 зв.).

Постановою Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 повторно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 80-80 зв.).

Згідно положень статті 49 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо:

1) вчинення такої дії суперечить законодавству України;

2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;

3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії;

4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства;

5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень;

6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності;

7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення;

8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов`язані з її вчиненням;

8-1) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна, внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці;

9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі №473/1878/19 зазначено, що аналіз вищезазначених норм права свідчить про те, що нотаріус зобов`язаний мотивувати свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії. При цьому, нотаріусу заборонено лише безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Згідно положень статті 50 Закону України «Про нотаріат» (вредакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), нотаріальна дія або відмовау її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Встановивши, що приймаючи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус діяв в межах наданих йому повноважень та мотивував свої дії, направлені на відмову у вчиненні нотаріальної дії, враховуючи, що скасування зазначеної постанови не призведе до ефективного захисту прав позивача, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про скасування постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 лютого 2021 року.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі №473/1878/19 зазначено наступне.

Тлумачення статті 50 Закону України «Про нотаріат» свідчить, що слід розмежовувати оскарження: 1) нотаріальної дії, 2) відмови у вчиненні нотаріальної дії; 3) нотаріального акта.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2018 року у справі № 754/16825/15-ц (провадження № 61-3156св18) викладено висновок, що суд не може зобов`язати нотаріальну контору видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки такі дії вчиняються нотаріусом відповідно до Закону України «Про нотаріат».

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 161/9939/17 (провадження № 61-40053св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта.

Тобто суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції.

Враховуючи викладене, а також те, що суд не може зобов`язувати нотаріуса вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо не належать до його компетенції, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини у справі, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін у справі, дійшов обгрунтованого висновку, що позовні вимоги не не підлягають задоволенню, оскільки нотаріус відповідно до положень Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, розглянула заяву позивача про видачу свідоцтва про право на спадщину, за результатами розгляду якої правомірно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_1 спадкується іншим спадкоємцем за законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що ОСОБА_4 не є спадкоємцем після смерті бабусі ОСОБА_2 , постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину саме у зв`язку з відсутністю документів, підтверджуючих родинні стосунки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів зворотнього. Наявність судового рішення про визнання ОСОБА_4 безвісно відсутнім, не є достатньою підставою для позбавлення його права на спадкування. Сам по собі факт не оскарження останнім постанови державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю необхідних документів, не позбавляє останнього права на спадщину, у разі наявності такого, та не свідчить про відсутність родинних або інших зв`язків між спадкодавцем та спадкоємцем.

Доводи апеляційної скарги про те, що заявлена вимога про зобов`язання нотаріуса вчинити нотаріальну дію є лише ефективним способом усунення порушення, допущеного нотаріусом, колегія суддів відхиляє з огляду на висновки Верховного Суду викладені вище у його постановах, які суд повинен враховувати на виконання вимог частини 4 статті 263 ЦПК України.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, переглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними у справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова