ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6055/21 Номер провадження 22-ц/814/1672/22Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря Ракович Д. Г.

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року у складі судді Турченко Т. В.

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом, в якому посилаючись на факт прострочення боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 19.04.2011 та наявність заборгованості, яка виникла станом на 17.10.2021 в сумі 23 532,18 грн і складається із 18 834,75 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4 697,93 грн - заборгованості за простроченими відсотками, просив про стягнення з ОСОБА_1 вказаної суми заборгованості, з покладенням на відповідача понесених по справі судових витрат.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н від 19.04.2011, згідно якої отримала кредитну картку з встановленим кредитним лімітом, який в подальшому збільшено до 25 000, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, визначеному Тарифами обслуговування кредитних карт.

Проте, своїх зобов`язань за кредитним договором відповідач належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась вказана заборгованість.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.04.2011 станом на 17.10.2021 у розмірі 23 532, 68 грн, яка складається з 18 834,75 грн заборгованості за тілом кредиту, 4697,93 грн заборгованості за простроченими відсотками та судовий збір в розмірі 2 270 грн, а всього 25 802,68 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не було спростовано факту використання кредитних коштів та наявної заборгованості за кредитом.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано приписи статті 1073 ЦК України щодо обов`язку банку у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, які надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено вчинення нею дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру (кода) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, при тому, що виявивши безпідставне списання коштів, вона невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову.

В поданих поясненнях на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПриватБанк» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 19.04.2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 шляхом підписання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді поновлювального кредитного ліміту на платіжну картку Кредитка «Універсальна».

Своїм підписом в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку відповідач підтвердила, що вона погоджується з тим, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua та зобов`язалася їх виконувати (а. с. 14).

До анкети-заяви банком додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та копію «Умов та правил надання банківських послуг» (а. с. 15).

Згідно довідки Банку відповідачу ОСОБА_1 на підставі кредитного договору 01.10.2013 було видано кредитну картку, яка неодноразово перевипускалась, остання має термін дії до 07/21, із встановленим на картці кредитним лімітом (а. с. 12, 13).

З виписки по картковому рахунку відповідача за договором № б/н за період 01.10.2013-19.10.2021 вбачається, що остання користувалася кредитною карткою, знімаючи готівкові кошти, здійснюючи покупки в магазинах, аптеках тощо, здійснювала покупки в Інтернет магазинах, здійснювала перекази на інші картки, та вносила кошти у погашення кредиту.

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.04.2011 станом на 17.10.2021 заборгованість відповідача за кредитом становить 23 532,68 грн та складається із 18 834,75 грн - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 4 697,93 грн - заборгованості за простроченими відсотками (а. с. 10-11).

Заперечуючи наявність такої заборгованості, відповідач вказувала, що 23 лютого 2021 року шляхом вчинення шахрайських дій невідомою особою, яка назвалася представником АТ «ПриватБанк», з її картки № НОМЕР_1 неправомірно та без її згоди на зняття кредитних коштів було перераховано 18 834,75 грн на карту № НОМЕР_2 , про що вона наступного дня заявила СВ ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області і дані відомості за частиною першою статті 190 КК України внесені до ЄРДР за № 430000151, триває досудове розслідування.

Суд першої інстанції, даючи оцінку наданим по справі доказам, дійшов висновку, що ОСОБА_1 під впливом шахраїв сама зробила оплати на картки банку ПУМБ та Ощадбанк, тому її твердження, що з вини працівників АТ КБ «ПриватБанк» вона здійснила переказ грошових коштів на інші карткові рахунки не знайшло свого підтвердження в суді.

Оскільки відповідачем не було спростовано того факту, що вона брала кредитні кошти у позивача та на даний час має заборгованість за кредитним договором від 19.04.2011, тому вимоги банку суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Проте, колегія суддів апеляційного суду з такими висновками повністю погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зокрема, зобов`язання вникають з договорів та інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статі 1048 ЦК України).

Частиною другої статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві позичальника від 19 квітня 2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки по кредиту, а Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https:www.privatbank.ua, не є невід`ємною частиною спірного договору, оскільки по справі не встановлено, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та тарифи банку розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (14.04.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.11.2021), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази досягнення між сторонами згоди щодо встановлення процентів за користування кредитом, висновки суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог банку в частині стягнення з відповідача 4 697,93 грн заборгованості за простроченими відсотками не можна визнати правильним.

Суд першої інстанції, на вказане уваги не звернув, що призвело до ухвалення помилкового рішення в частині визначеного судом розміру процентів за користування кредитом, що підлягають стягненню з відповідача на користь банку. В цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з аргументами апеляційної скарги відповідача про те, що кредитні кошти з її картки були зняті шахрайським шляхом, у зв`язку із чим вона звернулася до правоохоронних органів із відповідною заявою, що виключає порушення нею зобов`язань за кредитним договором та відповідальність за це порушення, з наступних міркувань.

Пунктом 9 розділу VІ Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є клієнтом банка з 2011 року, має у користуванні картку для виплат та кредитну картку, які активно використовує як засоби платежу, картки вона не втрачала та нікому не передавала.

23 лютого 2021 року через додаток Приват24, вхід у який вимагає ідентифікацію особи, ОСОБА_1 здійснила 13 транзакцій переказу коштів загальною сумою 18 834,75 грн з кредитної картки № НОМЕР_3 на свою картку № НОМЕР_4 . Тобто вона на власний розсуд розпорядилася кредитними коштами, перерахувавши їх на власну картку для виплат. Той факт, що дані кошти вподальшому були списані з поточного рахунку відповідача шляхом вчинення відносно неї шахрайських дій, не спростовує факту використання нею кредитних коштів.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 повинна нести відповідальність за здійснення нею платіжних операцій з кредитною карткою та повернути банку використану суму кредитних коштів.

Правовідносини з приводу виконання банком своїх обов`язків за поточним рахунком відповідача не є предметом спору у даній справі та на висновки суду не впливають.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Правовідносини у сфері функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, проведення переказу коштів, відповідальності суб`єктів переказу, а також загального порядку здійснення нагляду за платіжними системами регулюються, зокрема, Законом України Про банки і банківську діяльність , Законом України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні , Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах затвердженою Постановою Національного банку від 12.11.2003, № 492, Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення №705) та Положенням про діяльність в Україні внутрішньодержавних і міжнародних платіжних систем затвердженим постановою Правління Національного банку України від 25.09.2007 року № 348.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.п. 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації належного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1% суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно з вимогами пункту 1.8 Інструкції НБУ № 492 банки відкривають своїм клієнтам поточні рахунки за договором банківського рахунку. Цим же пунктом Інструкції встановлено, що до поточних рахунків також належать карткові рахунки, що відкриваються для обліку операцій за платіжними картками відповідно до вимог цієї Інструкції. Операції за цими рахунками здійснюються з урахуванням особливостей, визначених цією Інструкцією, Положенням НБУ №223 та відповідними нормативно-правовими актами Національного банку.

Пункти 6.7, 6.8 Положення НБУ № 223 встановлюють, що емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Згідно з пунктом 14.12. статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до пунктів 7, 8 розділу 6 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Оскільки відповідних вимог в установленому законом порядку ОСОБА_1 по справі не заявляла та таких обставин суду не доводила, колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача щодо незастосування судом вказаних правових норм до операцій, здійснених за її поточним рахунком для виплат, та дії банку в цій частині не оцінює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині стягнення з відповідача процентів за кредитом.

В іншій частині рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційного суду не вбачається.

За правилами частин першої, пункту 3 частини другої, частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, змінюючи рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл понесених по справі судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками в сумі 4 697,93 грн - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В частині визначення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 19.04.2011, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року змінити, зазначивши суму стягнення за тілом кредиту - 18 760,39 грн.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 1 816 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 681 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Провести зустрічне зарахування судових витрат та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» різницю між ними в сумі 1 135 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна