КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 939/2133/20

номер провадження 22-ц/824/5612/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року /суддя Міланіч А.М./

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому значиться зареєстрованим, але з січня 2019 року не проживає її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2 . Оскільки відповідач у вказаному будинку не проживає, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, чим перешкоджає реалізації її (позивачки) прав на будинок, просила визнати його (відповідача) таким, що втратив право користування цим будинком.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 840, 80 грн та на відшкодування витрат по наданню правничої допомоги 1 000 грн./а.с. 130-132/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, відмовивши у задоволенні позовних вимог.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що йому чиняться перешкоди щодо потрапляння у спірний будинок, що зафіксовано на відеозаписах, наявних у матеріалах справи. Позивач змінила замки на дверях, тому він не може проживати у будинку, що є поважною причиною його відсутності за місцем реєстрації. Крім того, вказував що він звертався з заявами до поліції щодо його недопуску до місця проживання, чому також не надано оцінки судом першої інстанції. Вказував також, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, попри клопотання про відкладення у зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні, що позбавило його права надання доказів - відповіді поліції щодо обставин справи - не допуску до будинку. Наголошував також і процесуальних порушеннях суду першої інстанції - допиті свідка ОСОБА_4 про яку не подавалось клопотання позивачем і долучення відповіді на відзив до справи, поданого з порушенням строку. Таким чином, вказував, що судом першої інстанції не з`ясовано причин відсутності за місцем проживання, які є поважними і те, що ним не страчено інтересу до будинку в якому він має проживати.

ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності. Проти

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, який з`явився у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований, але з жовтня 2019 року не проживає її колишній чоловік - відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи (а.с.11,14-19) та показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідачу на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 /а.с.82/.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався положеннями ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України про те, що власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 9, 156 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Верховний Суд України в Постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709 цс 16 зазначив, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановивши, що відповідач припинив сімейні відносини з позивачкою, з жовтня 2019 року, тобто більше двох років не проживає у належному останній будинку, у добровільному порядку з реєстрації не знімається, жодних доказів того, що у даному будинку наявні його особисті речі не надав, за весь час непроживання у вказаному будинку питання про його вселення до цього будинку не порушував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що реєстрація відповідача у належному позивачці будинку порушує права останньої, як власника будинку, а тому відповідач є таким, що втратив право користування вказаним будинком.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні будинком, апеляційним судом відхиляються як такі, яким була надана належна оцінка судом першої інстанції.

Судом першої інстанції оглядалось відео, надане відповідачем з якого встановлено, що 25 жовтня 2019 року, о 12 годині 46 хвилин відповідач підійшов до будинку за місцем реєстрації, але зайти на територію будинковолодіння не зміг так як своїм ключем не зміг відкрити замок хвіртки, зафіксував, що на хвіртці мається табличка «об`єкт під охороною»; на відео від 26 березня 2021 року видно як відповідач, під`їхав, будучи пасажиром автомобіля, до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зафіксував, що на паркані мається табличка «об`єкт під охороною», озвучив, що до будинку потрапити не має змоги, з машини не виходив.

Водночас, встановлено, що ОСОБА_2 виїхав з будинку до заміни замка, забравши з нього належні йому особисті речі, з вимогою про вселення, до звернення позивача з позовом про втрату права користування житлом, не звертався.

Перше звернення до поліції щодо недопуску у будинок датоване зі спливом року після виїзду ОСОБА_2 з місця проживання, після цього друге звернення у поліцію датоване січнем 2020 року щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , яких саме не вказано, третє звернення до поліції щодо не допуску датоване березнем 2021 року, через більше ніж рік, з чого не вбачається активних дій щодо використання місця проживання.

Водночас, ОСОБА_3 також зверталась до поліції щодо неправомірних дій ОСОБА_2 та погроз. /а.с. 81/

Доводи про те, що апелянт був виселений під час перебування в лікарні, спростовуються тим, що він перебував на амбулаторному лікуванні /а.с. 102, 125/, а не на стаціонарному, залишив будинок добровільно ще до розірвання шлюбу, дані про що також підтверджуються висновком поліції /а.с. 81/, не надав доказів що там знаходяться його речі.

Водночас, під час окупації м. Бородянка російськими військами, будинок було розграбовано. Жодних доказів того, що апелянта цікавив стан будинку, сплата комунальних платежів та будь-яке його утримання також не надано.

Водночас, відповідно до даних інформації з реєстру, ОСОБА_2 належить право власності на 1/3 частину квартири у АДРЕСА_2 . /а.с. 82/

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 17 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: