Дата документу 14.06.2022 Справа № 334/8625/14-ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/8625/14-ц

Провадження № 22-ц/807/1437/22

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рикун А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Жидкової Лілії Іванівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року у складі судді Козлової Н.Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Яна Станіславівна про визнання недійсним спадкового договору, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим в процесі розгляду, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. про визнання недійсним спадкового договору, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування уточненого позову було зазначено, що у березні 2014 року помер рідний батько позивача - ОСОБА_4 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та її рідний брат - ОСОБА_5 . Саме позивач у встановлений законом строк - 23 липня 2014 року звернулась до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого дядька і є його спадкоємицею за законом.

Після смерті ОСОБА_4 , якому на час смерті на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , позивачу стало відомо, що вказану квартиру зайняла стороння особа.

Із інформаційної довідки, щодо об`єкту нерухомого майна було встановлено, що вказана квартира перейшла у власність відповідача ОСОБА_2 на підставі спадкового договору номер 1754 від 07.09.2011, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Корнієнко Я.С.

Із інформації, наданої КУ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2014 про забезпечення доказів стало відомо, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1993 по 2013 рік знаходився на обліку з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип перебігу з наростаючим дефектом».

В ході розгляду цивільної справи на підставі ухвали судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.05.2015 була призначена судово-психіатрична експертиза проведення якої було доручено КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР, на вирішення експертизи були поставлені наступні питання: в якому психіатричному стані знаходився ОСОБА_4 під час укладання спадкового договору серія і номер 1754, посвідченого 17.09.2011 приватним нотаріусом ЗМНО Корнієнко Я.С.? Чи страждав ОСОБА_4 на час укладення цього договору психічним захворюванням і яким? Чи розумів він на час укладення спадкового договору значення своїх дій та чи міг керувати ними?

Висновком судово-психіатричної експертизи № 552 від 15.09.2015 підтверджено, що ОСОБА_4 виявляв ознаки психіатричного розладу у зв`язку з чим на момент складання та підписання спадкового договору не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Під час розгляду справи було призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу щодо психічного стану ОСОБА_4 , проведення якої було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України.

Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 47 від 20.12.2017 було встановлено, що ОСОБА_4 в момент складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 виявляв ознаки психічного розладу, внаслідок чого не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Під час розгляду цієї справи позивачу також, стало відомо, що ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , а після смерті останнього, квартира за заповітом перейшла до його доньки - ОСОБА_3 .

Посилаючись на зміст проведених досліджень та положення ст. 203, 215, 225 ЦК України позивач зазначала, що спадковий договір серія і номер 1754, посвідчений 07.09.2011 року приватним нотаріусом ЗМНО Корнієнко Я.С. є недійсним у зв`язку із тим, що на час укладання договору ОСОБА_4 страждав на психічне захворювання та не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

ОСОБА_1 також зазначала, що оскільки спірна квартира набута ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу з гр. ОСОБА_2 , а останній не мав права її відчужувати, таке майно на підставі ст. 388 ЦК України має бути витребувано у спадкоємця добросовісного набувача, яким є відповідач ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного, позивач просила суд: визнати недійсним спадковий договір реєстрований номер 1754, посвідчений 07.09.2011 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , згідно якого ОСОБА_2 у зв`язку із смертю ОСОБА_4 став власником квартири АДРЕСА_1 . Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 - правонаступника ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , номер запису про право власності: 5734631 від 21.05. 2014 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 13214505 від 21.05.2015 року.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 5135089 від 21.03. 2014 року, рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 11970404 від 27.03. 2014 року та стягнути із відповідачів на користь позивача судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Жидковою Л.І. подано апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, висновки викладені у рішенні суду не відповідають фактичним обставинам справи, а при ухваленні рішення мало місце неправильне встановлення обставин справи.

Як зазначає апелянт, суд першої інстанції безпідставно не врахував результати проведених посмертних судово-психіатричних експертиз, а віддав перевагу поясненням свідка ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_4 , на його погляд та погляд відповідача ОСОБА_2 , - був здоровим чоловіком.

У судових справах, які перебували на розгляді у Ленінському районному суді м. Запоріжжя, за якими позивачем був ОСОБА_4 , останній пояснень не давав, а судом в якості підтверджень позиції ОСОБА_4 досліджувались позови, що складались адвокатом, отже існування справ і покази свідків не можуть спростовувати висновки експертиз.

Враховуючи, що висновки посмертних судово-психіатричних експертиз за своїм змістом підтверджують факт того, що ОСОБА_4 як сторона спадкового договору під час його укладення не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції безпідставно не застосував положення ч. 1 ст. 215 ЦК України і не визнав правочин недійсним.

Апелянт також не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 повинна спочатку визнати за собою право власності на спірну квартиру.

Посилаючись на висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі № 202/11730/14-ц скаржник вказала, що оскільки у відповідності до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до неї, як до спадкоємця власника майна.

Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі № 6-164цс12, апелянт вказала, що у спадкоємця, який прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. При цьому, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження таким майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Оскільки позивач у встановленому законом порядку прийняла спадщину після померлого ОСОБА_4 , скаржник вважає, що стала власником спадкового майна, тому має право володіти та користуватись цим майном. Оскільки нотаріус не відмовив їй у оформлені спадщини, вона має право в подальшому оформити спадщину у нотаріуса.

Апелянт також вказала, що суд першої інстанції безпідставно послався на те, що позивач залишила дядька та не допомагала йому і не звернув уваги на медичні документи із яких вбачається спілкування позивача із спадкодавцем та факт того, що після укладення спірного договору, ОСОБА_4 почали переслідувати невідомі особи.

Просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третя особа нотаріус Корнієнко Я.С. не скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 23 , виданого ВАТ «Запоріжалюмінбуд» 28.02.1995 року, зареєстрованого ОП ЗМ БТІ в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.07.2011 за реєстраційним номером 33917563 в книзі 276, запис № 38371 та на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-1960/2011 від 19.05.2011 ( т.1 а.с.13).

Відповідно до інформації наданої у поясненнях від 12.06.2019 Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району як органа опіки та піклування, гр. ОСОБА_4 на обліку в районній адміністрації як недієздатна або обмежена у дієздатності особа не перебував (т. 2 а.с. 113).

07.09.2011 року, ОСОБА_4 - як відчужувач та ОСОБА_2 - як набувач, уклали спадковий договір щодо квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. ( т.1 а.с.12).

Умовами п.7 зазначеного договору на набувача покладено обов`язки виконувати розпорядження відчужувача. Право власності на квартиру, що є предметом цього договору, переходить до набувача після смерті відчужувача ( п.8 договору).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 - відчужувач за спадковим договором помер ( т.1 а.с.10).

Як вбачається з інформаційної довідки, власником квартири АДРЕСА_1 став ОСОБА_2 - відповідач по справі, на підставі спадкового договору, серія і номер: 1754, виданого 07.09. 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. ( т.1 а.с.23-24).

21.05.2014 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 .

Договір купівлі-продажу вказаної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М., серія номер: 473, виданий 21.05. 2014 року.

Відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2014 року ( т.1 а.с.157-159).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 15.09.2015 ( т.2 а.с.93).

Після смерті ОСОБА_6 , спадщину за заповітом у вигляді квартири АДРЕСА_1 прийняла його донька ОСОБА_3 . (т. 2 а.с. 96-100).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року справа № 334/4340/18 було задоволено позов ОСОБА_3 , визнано за нею право власності на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2020 року ЄУН 334/4340/18 рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2019 року у цій справі було скасовано та відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.

Постановою Верховного Суду у справі № 334/4340/18 від 02 березня 2021 року постанову Запорізького апеляційного суду від 25 березня 2020 року у цій справі залишено без змін (т. 3, а.с. 15-23).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_1 звернулась 23 липня 2014 року до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дядька - ОСОБА_4 , що була зареєстрована за номером 808 у спадковій справі № 360/2014 ( т.1 а.с.87-106).

У своїй заяві ОСОБА_1 повідомила про наявність іншого спадкоємця - рідного племінника спадкодавця - ОСОБА_5 , 1977 р.н.

В матеріалах спадкової справи наявний заповіт складений 12.04.2011 ОСОБА_4 , відповідно до якого на випадок своєї смерті спадкодавець заповів усе своє майно гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вказаний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Вовк І.І.

Станом на 13.12.2014 спадкова справа заведена Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 гр. ОСОБА_4 не містила заяв ОСОБА_5 1977 р.н. чи ОСОБА_2 1971 р.н. щодо прийняття спадщини після ОСОБА_4 .

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що її брат - ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Як передбачено ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Отже, враховуючи, що матеріали спадкової справи підтверджують прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 лише позивачем ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що позивач на час розгляду справи є єдиним спадкоємцем майна ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до положень ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України ( ст. 1304 ЦК України).

Частина 1 ст. 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Із системного аналізу наведених норм вбачається, що дія статті 225 ЦК України поширюється на правочини, вчинені дієздатною особою, але за обставин, які свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її волевиявлення.

За ст. 203 ЦК України однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тому законодавець визначає у ч. 1 ст. 225 ЦК України умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.

Для визнання правочину таким, що має дефекти волі і волевиявлення, а врешті і недійсним, необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: щоб вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати своїми діями.

При цьому сам правочин, визначений статтею 225 ЦК України, належить до категорії оспорюваних.

Відповідно до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

У статті 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначено презумпцію психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, допоки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Для визначення тимчасового стану особи, за якого вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, є обов`язковим призначення судово-психіатричної експертизи.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку експертизи, так й інших доказів.

Умовою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, може бути виключно абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок судової експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та підтримані висновками у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

У постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 676/2884/19, викладено висновок, що, для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суд має встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі.

За клопотання позивача, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 травня 2015 року призначалась судово-психіатрична (посмертна) експертиза на вирішення якої були поставлені наступні питання:

В якому психічному стані знаходився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 року?

Чи страждав ОСОБА_4 на час укладання цього договору психічним захворюванням і яким?

Чи міг ОСОБА_4 за своїм психічним станом адекватно сприймати навколишні обставини у зазначений час, впливати на них, розуміти значення своїх дій та керувати ними?

Проведення експертизи було проведено експертами Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької міської ради.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 552 від 15.09.2015: ОСОБА_4 1960 р.н. в момент складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 виявляв ознаки психічного розладу у вигляді шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг, емоційно-вольовий дефект особистості. Внаслідок чого, в момент складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У пункті 22 вказаної експертизи зазначено, що підекспертний за рахунок формальних розладів мислення, розладів у емоційній та вольовій сферах, зниження критичних та прогностичних функцій, не міг правильно оцінити ситуацію, що склалася, зробити правильні висновки, його волевиявлення було таким, що в момент складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними ( т.1 а.с.198-204).

В подальшому, з метою виключення сумнівів щодо правильності складеного експертного висновку та визначення дійсного стану ОСОБА_4 під час підписання спадкового договору від 07.09.2011, судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 та призначено у справі повторну судово-психіатричну (посмертну) експертизу.

Проведення експертизи було доручено експертам Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України ( т.1 а.с.225).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 47 від 20 грудня 2017 року, ОСОБА_4 у момент складання спадкового договору 07.09.2011, хворів на шизофренію параноїдну з безперервним перебігом та емоційно-вольовим дефектом. За своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання і підписання спадкового договору 07.09.2011 ( т.2 а.с.5-13).

У психічному статусі ОСОБА_4 психіатри описували існування специфічних для шизофренії розладів мислення у вигляді: резонерства, не цілеспрямованості напливів думок, шперунгів, апатичних розладів у вигляді емоційного збіднення невиразності, гіпомімічності, аутистичного звуження кола інтересів і спілкування, схильності до замкнутості, усамітнення, кататонічні, параноїдні, а згодом і галюцинаторно-параноїдні розлади… Що відповідно до проведеного дослідження укладаються в клінічну картину параноїчної шизофренії з наростаючим емоційно-вольовим дефектом.

Показання свідка ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_4 був «абсолютно адекватною людиною», відповідно до змісту проведеної експертизи, суперечать медичній документації та матеріалам справи.

Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції не врахував результатів первісної та повторної судово-психіатричних експертиз, не надав їм належної оцінки, не вказав підстав для їх не прийняття, обґрунтував своє рішення поясненнями відповідача ОСОБА_2 та свідка ОСОБА_7 , пославшись на розгляд Ленінським районним судом м. Запоріжжя двох цивільних справ за позовами гр. ОСОБА_4 , у яких ухвалено відповідні судові рішення, дійшовши до висновку про недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги результати проведених експертиз, пославшись на покази свідка, які, як було встановлено в ході проведення повторної експертизи, суперечать медичним документам та базуються на суб`єктивному баченні психологічного та психіатричного стану спадкодавця, особою, яка не є кваліфікованим лікарем.

Як вбачається із матеріалів справи, судово-психіатричні експертизи призначені та проведені відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, експерти в обох випадках були попереджені про кримінальну відповідальність, висновки є чітким та зрозумілим, узгоджуються між собою, а отже при проведені вказаних досліджень експертні комісії повно і об`єктивно дослідили всю наявну медичну документацію та інші обставини у справі, зокрема надані свідком пояснення, належним чином оцінивши їх у взаємозв`язку з наявними медичними даними.

Пояснення відповідача ОСОБА_2 як особи, що є стороною у справі і має обґрунтований інтерес до результатів її розгляду, з цих підстав не мають доказового значення і не можуть бути покладені в основу твердження про відсутність у ОСОБА_4 на час підписання спадкового договору стану, який призводив до дефектів у формуванні внутрішньої волі та волевиявлення.

Ураховуючи, що ОСОБА_4 недієздатним чи обмежено дієздатним у встановленому законом порядку не визнавався і його психічна можливість розуміти значення своїх дій чи керувати ними під час звернення з позовами до місцевого суду не була предметом дослідження у цій справі, факти подання гр. ОСОБА_4 позовів до Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справах № 2-1960/2011 та № 2-4426/11 не суперечать результатам проведених експертиз і не спростовує їх висновки.

Відповідно до ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із положеннями ст. 80 ЦК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 2 ст. 79 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, оцінивши наявні у справі матеріали, враховуючи доведення належними та допустимими доказами того, що на час укладання та підписання спадкового договору від 07.09.2011 гр. ОСОБА_4 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів приходить до висновку про недійсність спадкового договору укладеного 07.09.2011 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С. з підстав його невідповідності положенням ч. 3 ст. 203 ЦК України, внаслідок відсутності вольової складової сторони договору у момент його вчинення.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Як передбачено ч.ч. 1,2 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Вказане узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 15.05.2019 у справі № 552/7636/14-ц.

Посилаючись на аналогічні висновки Верховного Суду, суд першої інстанції вказав, що неможливість задоволення позовних вимог про витребування майна пов`язана з тим, що позивач ОСОБА_1 не заявляла позовних вимог про визнання права власності на спірне майно і, як наслідок, не довела того, що є безсумнівним власником майна яке витребується.

Місцевий суд також зазначив, що ОСОБА_1 вважаючи себе власником майна з підстав визначених положеннями ст. 1218 ЦК України, обрала невірний спосіб захисту своїх прав.

Колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як було встановлено судом, спірна квартира, до укладення недійсного спадкового договору від 07.09.2011, належала на праві приватної власності спадкодавцю ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 23 , виданого ВАТ «Запоріжалюмінбуд» 28.02.1995 року, зареєстрованого ОП ЗМ БТІ в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.07.2011 за реєстраційним номером 33917563 в книзі 276, запис № 38371 та на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-1960/2011 від 19.05.2011.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1,2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно з ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Положення ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України визначають, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

При цьому, статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № v-753740-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Ураховуючи, що позивач прийняла спадщину після смерті власника спірного нерухомого майна, що підтверджується копією матеріалів спадкової справи, зокрема заявою до приватного нотаріуса, і у матеріалах справи відсутні докази, що такі спадкові права оспорюються, колегія суддів вважає хибними висновки суду першої інстанції щодо обрання позивачем неналежного способу захисту своїх порушених прав.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 право власності на спадщину належало з часу смерті спадкодавця ОСОБА_4 на підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України, остання є належним позивачем у вказаній справі та фактичним власником спадкового майна - спірної квартири та не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право власності на таке майно після його витребування у відповідача ОСОБА_6 спадкоємцем якого є відповідач ОСОБА_3 .

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Наведене узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23.01.2013 у справі № 6-164цс12.

Як передбачено ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно із ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору купівлі - продажу спірної квартири від 21 травня 2014 року № 4718 між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , спірна квартира не належала відповідачу ОСОБА_2 , оскільки право власності на неї було зареєстровано за недійсним договором, і як наслідок таке майно не могло бути ним продане.

Отже, ОСОБА_6 спадкоємцем якого є відповідач ОСОБА_3 , спірне нерухоме майно придбав за відплатним договором і в цьому випадку може бути витребувано у добросовісного набувача, оскільки вибуло із володіння власника за недійсним спадковим договором внаслідок порушення положень ч. 3 ст. 203 ЦК України, тобто не з його волі.

Щодо висновку суду першої інстанції, відповідно до якого витребування спірного майна є надмірним тягарем для добросовісного набувача і застосування такого способу захисту прав є втручанням у її право на мирне володіння майном, колегія суддів зазначає.

Перша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Справедливого балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі EAST WEST ALLIA№CE LIMITED v. UKRAI№E, заява № 19336/04).

Тобто у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Зважаючи на те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, на підставі недійсного спадкового договору, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення вимоги про витребування спірного майна з володіння добросовісного набувача ОСОБА_6 , правонаступником якого є відповідач ОСОБА_3 .

Такий висновок враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна та баланс з правами й інтересами добросовісного набувача, оскільки за обставин, коли ОСОБА_1 втратила майно на підставі недійсного правочину, законні права та інтереси позивача як власника майна, переважають інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно лише у випадку, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього, тому вимоги про витребування спірного нерухомого майна є обґрунтованими.

Апеляційний суд вважає, що витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 про скасування запису про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, тому вищеназвані вимоги є передчасними та необґрунтованими.

Ураховуючи те, що апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним спадкового договору реєстровий № 1754, посвідчений 07.09.2011 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 щодо квартири АДРЕСА_1 та витребування названого нерухомого майна із незаконного володіння ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , тому при вирішенні позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , виходить з наступного.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за позивачами не є потрібним для захисту порушених прав позивача.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що вимога про скасування записів про право власності за особами, які незаконно набули це право, не підлягає задоволенню саме з підстав обрання позивачем неефективних способів захисту порушених прав.

З огляду на зазначене, та враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, яким суд не надав належну оцінку, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 частково задоволена, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України позивач має право на відшкодування відповідачами в рівних частках суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в справі колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду позивачем було сплачено 1686,72 грн.судового збору та за подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено 2530,08 грн.

Позовні вимоги складались із трьох немайнових вимог, за результатами перегляду справи апеляційним судом було задоволено одну із трьох вимог немайнового характеру.

Таким чином, судові витрати ОСОБА_1 у вказаній справі понесені на сплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги і які підлягають відшкодуванню становлять (1686,72 грн.+ 2530,08 грн.) / 3 = 1405,60 грн.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382,383,384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2022 року в цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в цій справі задовольнити частково.

Визнати недійсним спадковий договір реєстровий № 1754, посвідчений 07.09.2011 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корнієнко Я.С., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі якого ОСОБА_2 , у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , став власником квартири АДРЕСА_1 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 , яка є правонаступником ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу серія номер 473 від 21.05.2014, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Байрамовою О.М.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , судовий збір у сумі 702,80 грн. (сімсот дві гривні 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , судовий збір у сумі 702,80 грн. (сімсот дві гривні 80 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2022 року.

Головуючий: Кримська О.М.

Судді: Дашковська А.В.

Кочеткова І.В.