Справа № 464/155/22 Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/811/2305/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2022 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2022 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

в січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») звернулося в суд з вказаним позовом, в якому просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 36 083 грн 81 коп.

Позов мотивовано тим, що 01 лютого 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» (далі ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс») та ОСОБА_2 укладено договір позики № -41226 «Проста позика», відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в сумі 5 000,00 грн. шляхом перерахування кредитних коштів на його банківську картку, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця. Договір позики укладено в електронній формі на умовах пропозиції на укладення електронного договору, що акцептована відповідачем 01 лютого 2021 року шляхом підписання електронним підписом відповідача. На виконання умов договору, відповідачу були надані кредитні кошти. 23 червня 2020 між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги № 23-06/20, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» передало ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги, в тому числі і до ОСОБА_1 . Відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 21 грудня 2021 року у нього виникла заборгованість в загальному розмірі 36 083 грн 81 коп., з яких: 5 000,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 1 960,00 грн - заборгованість за відсотками, нарахована за акційною відсотковою ставкою; 29 123 грн 81 коп. - заборгованість за відсотками, нарахована відповідно до пункту 9.7 Договору.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що на момент укладення договору відступлення права вимоги від 23 червня 2020 року боргові зобов`язання по договору позики від 01 лютого 2021 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору. Включення ОСОБА_1 до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги від 23 червня 2020 року є безпідставним. Належних доказів, які б свідчили, що до позивача перейшло право вимоги за договором позики від 01 лютого 2021 року, позивачем не надано. Оскільки позивачем не доведено факт порушення прав щодо повернення позичених коштів, суд позбавлений можливості впевнитись у законності права вимоги позивача до відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ТОВ «Вердикт Капітал», подавши у вересні 2022 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, в тому числі вирішити питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, поза увагою суду першої інстанції залишилися умови договору про відступлення права вимоги від 23 червня 2020 року, а саме приписи пункту 6.2.3. цього договору, згідно з якими право вимоги переходить до нового кредитора з моменту підписання Додатку № 2 до цього договору, а такий додаток підписано між сторонами 03 червня 2021 року, тобто, в той момент, коли зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення позики вже було прострочено. Звертає увагу, що додаток № 2 до договору від 03 червня 2021 року долучено до позовної заяви.

В вересні 2022 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, та залишити оскаржуване рішення без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що ОСОБА_1 так і не отримав коштів від ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» за договором позики від 01 лютого 2021 року. Вважає, що позивач не вправі нараховувати відсотки, після закінчення терміну позики, адже умовами договору позики узгоджено загальна сума коштів, яка має бути повернута після закінчення терміну позики, і така сума становить 6 960,00 грн. Також зазначає, що відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу, адже розмір таких не підтверджено позивачем.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 01 лютого 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір позики № -41226 «Проста позика», відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» прийняло на себе зобов`язання надати відповідачу грошові кошти, в сумі 5 000,00 грн, шляхом перерахування кредитних коштів на банківську картку, зареєстровану для цієї цілі в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Вказаний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики № -41226 від 01 лютого 2021 року, шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень частини шостої і дванадцятої пункту 1 статті третьої, статті дванадцятої, пункту дванадцятого статті одинадцятої Закону України «Про електронну комерцію», частини першої статті 205 ЦК України.

Перерахування грошових коштів на картку відповідача було здійснено за допомогою компанії ТОВ «Універсальні платіжні рішення», яка в свою чергу, зобов`язалась надавати технічну можливість в перерахуванні коштів на картку відповідача.

Відповідно до пункту 2.3 договору позики, дата видачі кредиту 01 лютого 2021 року, дата повернення кредиту 21 лютого 2021 року (включно), терміном користування кредитом 20 діб.

Відповідно до пункту 2.5 вказаного договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору, і яким визначено два види плати за користування кредитом: акційна - у розмірі 1,95 % за кожен день користування кредитом (з дати отримання до дати повернення), та базова - у розмірі 3,90% (з дати повернення до дати фактичного повернення).

Пунктом 2.7 договору встановлено, що плата за користування кредитом нараховується в процентному значені, за фактичну кількість днів, користування кредитом починається у дату списання кредитних коштів з Рахунку товариства і закінчується у дату зарахування сум кредиту та плати за користування кредитом на рахунок товариства.

За наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача за вказаним договором позики станом на 21 грудня 2021 року становить 36 083 грн 81 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 5 000,00 грн.; заборгованість за відсотками, що нарахована за акційною відсотковою ставкою - 1 960,00 грн.; заборгованість за відсотками, нарахована відповідно до пункту 9.7. Договору - 29 123 грн 81 коп.

Пунктом 9.7. договору визначено, що сторони погодились після закінчення строку дії цього договору, проценти за користування кредитом можуть бути нараховані згідно частини другої статті 625 ЦК України у розмірі передбаченому п.п. 9.4. цього договору та підлягають сплаті не пізніше дня, що слідує за днем відправлення відповідної вимог позикодавця позичальнику засобами ІТС та/чи на адресу електронної пошти позичальника.

Згідно з підпунктом 9.4. позичальник сплачує товариству плату за користування кредитом з розрахунку 702,00 проценти річних.

За умовами підпункту 4.2.7 пункту 4.2. цього договору товариство має право відступити у будь-який спосіб (цесія, факторинг) права вимоги за цим договором будь-якій третій особі, без додаткового повідомлення про це позичальника.

Згідно договору відступлення прав вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» - кредитор, передає (відступає) ТОВ «Вердикт Капітал» - новому кредитору, за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошової вимоги (права вимоги) до боржників за договорами позики вказаними у реєстрах боржників (додаток № 1 до договору), укладеними між кредитором і боржниками (портфель Заборгованості). За цим договором здійснюється відступлення прав вимоги щодо портфелей заборгованості, сформованих первісним кредитором за власним рішенням відповідно до форми, встановленої додатком 1 до цього договору.

Пунктом 6.2.3 цього договору визначено, що права вимоги переходять до нового кредитора з моменту підписання сторонами додатку № 2 до цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.

Згідно з пунктом 6.3. цього договору, в редакції додаткової угоди від 23 червня 2002 року з моменту переходу до нового кредитора, відповідно до умов п. 6.2.3. цього договору, новий кредитор заміняє кредитора у договорах позики, що входять до портфеля заборгованості, та набуває всіх прав ( втому числі прав грошових вимог) кредитора за цими договорами позикик. Разом з правами вимоги до нового кредитора переходять всі інші пов`язані з ними права, в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З дати відступлення прав вимоги новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів (втому числі за період користування коштами до моменту переходу прав за цим договором, якщо вони не були нараховані кредитором) за договорами позики за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов договору позики.

03 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено додаток № 2 до договору відступлення права вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року акт приймання-передачі реєстру боржників № 6 від 03 червня 2021 року до договору відступлення права вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року, а також укладено додаток № 1 реєстр боржників № 6 від 03 червня 2021 року до договору відступлення права вимоги № 23-06/20 від 23 червня 2020 року, в якому під номером 817 вказаний ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять доказів надіслання позичальнику, як кредитором, так і новим кредитором вимоги про сплату процентів за користування кредитом, нарахованих відповідно до положень пункту 9.7. договору позики.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що договір позики був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, місцевим судом установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису вчиненим одноразовим ідентифікатором.

Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем, спрямованих на укладення договору позики в обраний ним спосіб, такий договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи наведені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу щодо неукладення між сторонами договору позики, та отримання відповідачем за цим договором позики на свій картковий рахунок. При цьому, колегія суддів враховує те, що рішення суду першої інстанції відповідачем в апеляційному порядку не оскаржено.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512, статті 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 ГК України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Отже, положеннями статей 512, 1077 ЦК України проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, з огляду на частину першу статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частину п`яту статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

У частинах першій, другій статті 7 цього ж Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно із частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Зазначене узгоджується із правовими висновками, які викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18); від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18).

Здійснивши аналіз умов укладеного 23 червня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» договору про відступлення права вимоги № 23-06/20, а також додаткової угоди до цього договору від 23 червня 2020 року, та додатків № 1 та № 2 від 03 червня 2021 року, колегія суддів вважає, що між сторонами було укладено саме договір факторингу, незалежно від того, що такий названо договором про відступлення права вимоги, адже предметом цього договору є відступлення за плату, визначену у твердій грошовій сумі, права грошової вимоги кредитора до боржників, строк платежу за якою настав (наявна вимога) та права грошової вимоги, яка виникне в майбутньому (майбутня вимога) щодо погашення заборгованості, яка виникала та виникне на підставі укладених між кредитором та боржниками договорів позики. Такий договір укладено між юридичними особами, які є фінансовими установами.

За таких обставин, невірними є висновки суду першої інстанції про те, що на момент укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» договору, ще не існувало договірних відносин позики між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс», а відтак право вимоги за таким договором не могло бути передано позивачу.

Оскільки на момент укладення між ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» додатків № 1 та № 2 до договору відступлення права вимоги, відповідач мав діючі, проте невиконані грошові зобов`язання перед кредитором (ТОВ «Фінансова компанія «Інкасо Фінанс»), позов новим кредитором (ТОВ «Вердикт Капітал») пред`явлено обґрунтовано.

Розмір заборгованості за договором позики та процентів за термін користування такою, відповідачем не спростовано, та визнається у відзиві на апеляційну скаргу, і такий становить 6 960,00 грн.

Твердження відповідача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про неврахування судом першої інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від: 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, 31 жовтня 2018 року у справі 202/4494/16ц, про безпідставне стягнення відповідача базових процентів (плати за користування кредитом) у підвищеному розмірі, після закінчення строку кредитування є необґрунтованими, з огляду на таке.

Враховуючи підстави для стягнення цих процентів, викладені в позові, а також положення пункту 9.7. укладеного відповідачем договору позики, можливість стягнення відсотків в розмірі, визначеному договором, з огляду на принцип свободи договору, є обґрунтованою.

Проте, з огляду на положення пункту 9.7. договору позики, а також відсутність вимоги кредитора (нового кредитора), адресованої відповідачу про необхідність їх сплати, враховуючи приписи статті 530 ЦК України, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення цих відсотків є передчасною, а відтак не підлягає задоволенню.

З огляду на викладене, до стягнення підлягає заборгованість за основною сумою боргу (тіло кредиту) в розмірі 5 000,00 грн, та заборгованість за відсотками, нарахованими за акційною відсотковою ставкою в розмірі 1 960,00 грн.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До позовної заяви додано договір № 05-03/2021 про надання правової допомоги, укладений між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» 05 березня 2021 року, платіжне доручення № від 02 грудня 2021 року на суму 90 000,00 грн, заявка на надання юридичної допомоги № 43 від 24 листопада 2021 року, та витяг з акта № 4 про надання юридичної допомоги від 28 листопада 2021 року ( в якому зазначено, що клієнтом є ОСОБА_1 )

Позов у даній справі пред`явлено 30 грудня 2021 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

З матеріалів справи убачається, що в ній відсутній детальний опис виконаних за цим договором адвокатом робіт, а з доданих до позовної заяви договору та платіжного доручення не можливо встановити, що правова допомога надавалася саме у даній справі.

Відтак, колегія суддів не убачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, оскаржуване рішення слід скасувати, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням частково задоволення вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 квітня 2022 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. заборгованості за основною сумою боргу (тілом кредиту) та 1 960 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими за акційною відсотковою ставкою, а всього стягнути 6 960 (шість тисяч дев`ятсот шістдесят) грн 00 коп.

У задоволенні позовних вимог про стягнення 29 123 (двадцяти девяти тисяч сто двадцяти трьох) грн 81 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими відповідно до пункту 9.7. договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 437 (чотириста тридцять сім) грн 88 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» 656 (шістсот п`ятдесят шість) грн 82 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич