Провадження № 2/161/791/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2022 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Ковтуненка В.В.,

за участю секретаря судового засідання Камінського Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №10 в м. Луцьку цивільну справу № 161/15594/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Креді Агріколь Банк» в особі регіонального відділення ПАТ «Креді Агріколь Банк» у місті Луцьку про визнання договору недійсним частково,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом. Просить суд визнати п. 1.3.2 комплексного договору від 05 травня 2018 року № 1/3262346, укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 недійсним та стягнути судові витрати з підстав, викладених в позовній заяві.

Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про розгляд справи, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду відзив на позовну заяву.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під оспорюванням права слід розуміти такий стан цивільних правовідносин, за якого між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб`єктивного права у сторін, а також належності такого права певній особі.

Відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

05 травня 2018 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк», ОСОБА_1 та ПрАТ «МетЛайф» було укладено комплексний договір № 1/32623466 (а.с. 6). Відповідно до умов укладеного між сторонами договору ПАТ «Креді Агріколь Банк» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 205 020,00 гривень, строком на 60 місяців з 05 травня 2018 року до 04 травня 2023 року (включно). Кредит надано на споживчі потреби. Процентна винагорода становить 9,00% річних.

Відповідно до п. 1.3.2 вказаного договору за користування кредитом ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,7% у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. Договору (205 020,00 гривень).

Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, чинній на час укладення спірного кредитного договору) у договорі про споживчий кредит зазначаються:

1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника);

2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту;

3) загальний розмір наданого кредиту;

4) порядок та умови надання кредиту;

5) строк, на який надається кредит;

6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);

7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення);

8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів;

9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені;

10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);

11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;

12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;

13) порядок дострокового повернення кредиту;

14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, як обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Аналіз даних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Викладене, узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16.11.2016 в справі № 6-1746цс16.

Крім цього, постановою КЦС від 01.04.2020 року по справі № 583/3343/19 визнано недійсними положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни і розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором. В даній постанові зазначено наступне: висновки судів попередніх інстанцій про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених висновків колегії суддів та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки в даному випадку, банком в кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно.

Судом встановлено, що згідно розрахунку, наданого позивачем, загальна сума щомісячної комісії за строк, на який укладено даний кредитний договір, становить 209 120,40 гривень та перевищує суму тіла кредиту, яке становить 205 020,00 гривень, та збільшує фінансове зобов`язання позичальника більше, ніж вдвічі. Тому вимога про визнання недійсним даного положення є обґрунтованою внаслідок його несправедливості.

Крім цього, відповідно до пункту 3. 6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Такого ж висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 09 грудня 2019 року по справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначалося, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Суд звертає увагу, що комісія в розмірі 1,70 % яка нараховується відповідачем щомісячно на загальну суму кредиту встановлена фактично за обслуговування кредиту без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, тому така умова також є незаконною, а договір в цій частині підлягає визнанню недійсним. Суд звертає увагу, що навіть в ході розгляду справи судом по суті представником відповідача не було надано конкретних відомостей щодо послуг, які за вказану комісію надавались ОСОБА_1 .

Кім того, суд звертає увагу, що обслуговування кредитної заборгованості, без зазначення відповідачем будь-яких більш детальних відомостей, є безальтернативним обов`язком банківської установи та в обсязі, зазначеному представником відповідача - повинні надаватися безоплатно.

А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному об`ємі.

При цьому, судом не приймаються до уваги твердження представника відповідача щодо пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Оскільки, на думку суду об`єктивна можливість позивача дізнатися про порушення її прав прямо пов`язана з виконанням умов комплексного договору № 1/32623466, і не може обраховуватись з дня укладення вказаного договору. А також нерозривно пов`язано з відмовою відповідача надати відповідь на заяву ОСОБА_1 від 30 червня 2021 року.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом при розгляді справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом було понесено та документально підтверджено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 гривень (а.с. 1). При цьому, суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному об`ємі. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесених і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору в сумі 908,00 гривень.

Керуючись ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 10-18, 81, 263-268, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Креді Агріколь Банк» в особі регіонального відділення ПАТ «Креді Агріколь Банк» у місті Луцьку про визнання договору недійсним частково задовольнити повністю.

Визнати п. 1.3.2 комплексного договору від 05 травня 2018 року № 1/3262346, укладеного між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з ПАТ «Креді Агріколь Банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Ковтуненко