провадження №2/279/865/22
Справа № 279/1395/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" липня 2022 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі :

головуючого судді Коваленко В.П.,

секретаря Петрук О.І.

розглянувши в м. Коростені матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача : Служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням ,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням .

В обґрунтування заявлених вимог зазначили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Коростенським виконкомом міської ради народних депутатів від 06.03.2008 року згідно розпорядженням від 03 березня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються власниками приватизованої квартири АДРЕСА_1 в рівних частках .

В зазначеній квартирі з 18.12.2018 року зареєстрована їх невістка відповідач по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та внучка - малолітня дочка віповідачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в належній на квартирі стверджується даними домової книги. Стосовно реєстрації в квартирі малолітньої внучки, у відділі реєстрації місця проживання Центру надання адміністративних послуг міста Коростеня їм усно відмовлено у видачі довідки про реєстрацію внучки, посилаючись на те, що ця інформація є конфіденційною.

Відповідачка та її малолітня дочка з серпня місяця 2019 року по даний час у вказаній квартирі не проживають, їх особистих речей в квартирі не має. Будь-яких витрат, пов"язаних з утриманням житла вони не несуть. ОСОБА_3 вибула разом дочкою за адресою своїх батьків, а саме в АДРЕСА_3. Там внучка ходить в місцеву школу. Причиною виїзду невістки та внучки стало те, що син позивачів ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_3 припинили спільне проживання, ведення спільного господарства та шлюбі стосунки не підтримують. Вони взаємною згодою визначили, що їх дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати з матір"ю. ОСОБА_5 на утримання дочки надає матеріальну допомогу в добровільному порядку. Відповідачка обіцяла, що вона з дитиною знімуться з реєстрації, однак своєї обіцянки не виконала.Та обставина, що відповідачка зі своєю малолітньою дочкою не проживають в належній позивачам квартирі з серпня 2019 року стверджується актом від 21 січня 2022 року який складений та підписаний сусідами. Реєстрація відповідачки з дитиною в квартирі спричиняє для позивачів суттєві незручності, оскільки позбавляє їх можливості повноправно здійснювати всі права власників, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись нею.

Ухвалою суду від 03.05.2022 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЦПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження; відповідачу та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог також направлено копію позову з додатками.

Відзиву, заперечень чи інших клопотань до суду не надійшло.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить позивачам в рівних частинах, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло ( а.с.6-8). Факт реєстрації у вищевказаній квартирі ОСОБА_3 підтверджується даними будинкової книги . (а.с.9-11).

Відповідачка ОСОБА_3 та її малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. не проживають у вище вказаній квартирі з серпня 2019 року, що ствержується актом від 21.01.2022 року (а.с.12).

В сукупності вищевикладеного вбачається, що відповідачка більше одного року не користується квартирою позивачів та відсутня там, ніякої участі в утриманні житла не приймає, що в свою чергу, свідчить про втрату нею інтересу щодо права на користування цим житлом.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас, ст. 41 Конституції України визначено, що закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 379, 380 ЦК України, об`єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім`ї власника будинку, який не є співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому будинку.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_3 , такою що втратила право користування житловим приміщенням обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Щодо позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі також просять визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1., однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням Органу опіки та піклування Коростенської міської ради ради позивачем суду не надано.

Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Ст.19 СК України визнано обов`язковість участі органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів.

Так, відповідно до ч.4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною 5 статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває.

В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).

Малолітній відповідач не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини.

Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Таким чином, судом не встановлено факту створення позивачам як власникам квартири перешкод у здійсненні ними права користування своїм майном. Останніми також не надано доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_4 набула право власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована.

На підставі викладеного, а також беручи до уваги відсутність висновку щодо доцільності визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд дійшов висновку, що визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, буде суперечити її інтересам.

Тому, суд, не може визнати обґрунтованими вимоги позивача в цій частині і приходить до висновку про необхідність відмови у їх задоволенні.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 142 ЦПК України на користь позивачів з відповідача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору в сумі 496,20 грн.

Керуючись ст.ст. 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 263-266, ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку с. Бондурівка Немирівського району Вінницької області , такою, що втратила право на користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 496,20 гривень судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення .

Суддя: В.П.Коваленко