Справа № 484/4472/21
Провадження № 2/484/175/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2022р. .Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді - Літвіненко Т.Я.

секретар судового засідання - Шаповалова В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Первомайську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Кредобанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

АТ "Кредобанк" звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № СL - 265779, вказуючи, що 20.02.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено вказаний кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 150 000 грн. строком до 19.02.2024 року.

Позивач зі своєї сторони виконав свої зобов`язання за договором. Відповідач в порушення договору не перераховує у встановлені строки чергові платежі в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, станом на 02.06.2021 року сума заборгованості за кредитом складає 209 936 грн. 65 коп. Добровільно відповідач розрахуватись не бажає.

Представник позивача надав заяву, в якій позов підтримав повністю, просив його задовольнити в повному обсязі та розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позов, в якому вказав, що позовні вимоги в частині стягнення з нього заборгованості за тілом кредиту в розмірі 146 926,04грн. визнає, однак просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 63 010,61грн., вказуючи, що процентна ставка за кредитом є несправедливо великою, невигідною та такою, що штучно вводить його в статус боржника та особи, яка навіть при великому бажанні не зможе виплатити зазначені кошти в строк, а сума заборгованості за відсотками занадто завищена, встановлена всупереч справедливості та добросовісності і є непосильною для нього. Також, частина зазначеного періоду нарахування відсотків, протягом якого в нього не було можливості сплатити заборгованість, підпадає на період дії карантину, що, на думку відповідача, є порушенням норм закону. Крім того, він перебуває у скрутному матеріальному становищі, має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з перенесеною операцією на коліні, внаслідок чого потребує постійного лікування, тривалий час є не працевлаштованим та в нього відсутні власні кошти. Вказує, що на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, дружина, також, не працює, оскільки доглядає сина, проживає в орендованій квартирі, що зумовлює необхідність сплати щомісячних орендних та комунальних платежів, нерухоме майно в нього відсутнє, а тому зазначений тягар за відсотками є важким та неспроможними для погашення.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 20.02.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № СL 265779 (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 150 000 грн. на поточні потреби, строком на 48 місяців до 19.02.2024 року.

Згідно п. 1 Договору позивач зобов`язався надати у власність відповідачу грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому Договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 3.1 Договору кредит видається позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування коштів за дорученням позичальника, яке міститься в п. 2.4 Договору.

Згідно меморіального ордеру № 9940604 від 20.02.2020р., позивачем на рахунок ОСОБА_1 переведено грошові кошти в розмірі 150 000грн.(а.с.6)

Факт отримання зазначених кредитних коштів сторонами не оспорюється.

З розрахунку заборгованості за вказаним договором вбачається, що станом на 02.06.2021р. відповідач має перед позивачем заборгованість на загальну суму 209 936,65 грн., до якої входять заборгованість за тілом кредиту в сумі 146 926,04 грн. та заборгованість за відсотками 63 010,61 грн.

У відзиві на позов відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 63 010,61грн., вказуючи, що процентна ставка за кредитом є несправедливо великою, невигідною та такою, що штучно вводить його в статус боржника та особи, яка навіть при великому бажанні не зможе виплатити зазначені кошти в строк, а сума заборгованості за відсотками занадто завищена, встановлена всупереч справедливості та добросовісності і є непосильною для нього. Також, частина зазначеного періоду нарахування відсотків, протягом якого в нього не було можливості сплатити заборгованість, підпадає на період дії карантину, що, на думку відповідача, є порушенням норм закону. Крім того, він перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Однак, дані твердження відповідача суперечать вимогам чинного законодавства та є наслідком невірного тлумачення норм права виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. ст. 527, 530 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлене договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню, у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 1054, ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до п. 4.1. Договору, за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35 % річних.

Зґідно п. 4.2 Договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за ставкою, визначеною п. 4.1 Договору з дня видачі кредиту до дня його повернення.

Відповідно до п. 4.5 Договору орієнтовна реальна річна процентна ставка становить 41.19% річних.

Згідно п. 4.6 Договору орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 282 807,48грн.

Наведені обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для позичальника є репрезентативними та базуються на обраних позичальником умовах кредитування , викладених вище, і на припущеннях, що кредитних договір залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а банк і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені кредитним договором

При цьому, слід звернути увагу, що умови договору відповідачем належним чином виконані не були, про що останній підтвердив у своєму відзиві.

Згідно п. 6.1 Договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни) передбачені кредитним договором та/або додатками до нього.

Відповідно до п. 6.2 Договору позичальник здійснює погашення заборгованості за цим кредитним договором відповідно до Графіків платежів. Всього позичальник зобов`язаний здійснити 48 щомісячних платежів по 5887грн., щомісячно, кожного останнього числа відповідного місяця впродовж 48 місяців з дати укладання кредитного договору.

Згідно п. 6.3 Договору позичальник, щомісячно, здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом у вигляді рівних сум ануїтетного платежу.

Відповідно до п. 8.1 Договору за виконання зобов`язань за кредитним договором позичальник несе повну відповідальність перед банком усім належним йому майном, у тому числі грошовими коштами, на яке може бути звернено стягнення в порядку, передбаченому законодавством України.

Згідно п. 10.4 Договору шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що він, зокрема, до видачі кредиту ознайомився з діючими Тарифами банку та Правилами надання комплексних банківських послуг фізичним особам у АТ «Кредобанк», у яких зазначено умови відкриття, ведення, закриття поточних рахунків та ознайомився орієнтовною реальною річною процентною ставкою та орієнтовною загальною вартістю кредиту, а також з іншою інформацією про споживчий кредит, яка надана позичальнику до видачі кредиту.

Отже, з урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що відповідач в повній мірі був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору, зокрема, порядком отримання кредитних коштів, процентною ставкою за користування кредитом, порядком нарахування процентів, загальними витратами по кредиту, порядком повернення кредитних коштів, графіком платежів та відповідальністю за неналежне виконання даних умов і погодився з ними без будь яких зауважень, про що свідчить його особистий підпис.

Крім того, згідно п. 3.2 Договору ОСОБА_1 мав право протягом 14 календарних днів з дня укладення кредитного договору відмовитися від цього договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів та повідомити про свій намір позивача у зазначений строк, однак, відповідачем цього зроблено не було.

При цьому, посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 902/417/18 від 18.03.2020р. є хибним та не заслуговує на увагу, оскільки правовідносини, які були предметом розгляду у вказаній справі не є тотожними з правовідносинами, які є предметом розгляду у даній справі та стосуються лише зменшення розміру штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору, таких як штраф, неустойка та проценти річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України.

Також, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, на яку посилається відповідач у своєму відзиві.

Разом з тим, відповідачем жодним чином не доведено, що відсоткова ставка, в розмірі 35% річних, або будь які інші умови кредитного договору, з якими останній погодився в повному обсязі, порушують принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачу та не доведено одночасного існування таких умов.

Крім того, згідно п. 6 прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Аналіз вищевказаної норми дає підстави стверджувати, що чинним законодавством було встановлено заборону, щодо нарахування та стягнення неустойку (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором, однак, дана норма не встановлює заборону щодо нарахування та стягнення обов`язкових платежів, визначених кредитним договором, зокрема і відсотків за користування кредитними коштами.

При цьому, суд звертає увагу та не, що позивачем не було нараховано відповідачу жодних штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, передбачених п. 7.1, 7.2, 7.3 та 7.4 Договору, а заборгованість складається лише з: заборгованості за тілом кредиту в сумі 146 926,04 грн. та заборгованості за відсотками 63 010,61 грн.

Також, перебування відповідача у скрутному матеріальному становищі, його незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з перенесеною операцією на коліні, внаслідок чого останній потребує постійного лікування, на думку суду, не є підставою для неналежного виконання ОСОБА_1 своїх грошових зобов`язань та не звільняє останнього від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, оскільки відповідач в повній мірі був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитного договору та погодився з ними.

Крім того, позивач, на момент укладання кредитного договору № СL - 265779, від 20.02.2020 року, вже мав на утриманні неповнолітню дитину, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та не працевлаштовану дружину, а тому повинен був враховувати ці обставини під час його укладання та узгодження істотних умов.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 3149,05грн.

Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 10 % від ціни позову, що становить 20 993,665 грн.

Відповідач у своєму відзиві просив відмовити у стягнення зазначених витрат вказуючи, що позивачем до позовної зави не подано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі документів, які б підтверджували перерахунок коштів адвокату в сумі 20 993,665 грн.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в ухвалі від 06 квітня 2016року по справі № 6-32389ск15 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розміри витрат, пов`язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26 лютого 2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10 грудня 2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на професійну правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Разом з тим, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача надано лише свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЧН № 000531, ордер серії КС № 573217, посвідчення адвоката та витяг з договору про надання правової допомоги від 11.02.2019р. (а.с. 31-34)

При цьому, повний текст договору про надання правової допомоги від 11.02.2019р. та додатки до нього, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також акт приймання-передачі наданих послуг представником позивача не надані та в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договору про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства дозволяє зробити наступні висновки:

1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність";

2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім того, на такий договір поширюється дія загальних норм та принципів договірного права, включаючи, але не обмежуючись визначені главою 52 Цивільного кодексу України;

3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Указані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Указане передбачено як положеннями цивільного права, так і нормами Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 910/14598/20, яка є обов`язковою для судів.

Також, аналогічну правову позицію наведено в постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19.

Однак, повний текст договору про надання правової допомоги від 11.02.2019р. та додатки до нього, укладеного між АТ «Кредобанк» та АО «Бізнес і Право», який є підставою для надання адвокатських послуг, представником позивача не надані та в матеріалах справи відсутні, а надані останнім документи не містить обов`язкових умов для даного виду договору, зокрема адвокатського гонорару (ціни договору про надання правової допомоги) та порядку його обчислення.

Будь-яких квитанцій, платіжних доручень, прибуткових касових ордерів або інших документів, які б підтверджували сплату позивачем вартості послуг з надання правової допомоги останнім та його представником не надано.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Проте, жодних заяв про надання доказів про розмір витрати на правову допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду позивачем та його представником не заявлялося.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь акціонерного товариства Кредобанк (місцезнаходження за адресою: вул. Сахарова, 78 в м. Львів, 79026, ) заборгованість за кредитним договором № СL - 265779 від 20.02.2020р. станом на 02.06.2021р. в сумі 209 936грн. 65коп., до якої входять заборгованість за тілом кредиту в сумі 146 926грн. 04коп., заборгованість за відсотками в сумі 63 010грн. 61коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 149 грн. 05 коп., а всього 213 085 (двісті тринадцять тисяч вісімдесят п`ять) грн. 70 коп.

У задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - акціонерне товариство Кредобанк, місцезнаходження за адресою: вул. Сахарова, 78 в м. Львів, 79026, .

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 14 Перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

СУДДЯ: Т.Я. Літвіненко