Справа № 727/3975/22
Провадження № 2/727/1077/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Чебан В.М.

при секретарі Вальків А.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, до відповідача ОСОБА_2 , посилаючись на те, що 14 травня 1998 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Дорошовецької сільської ради, Заставнівського району, Чернівецької області, актовий запис №05.

Від даного шлюбу у сторін неповнолітніх дітей немає.

Зазначає, що через різні погляди на життя з 2019 року сімейні відносини сторін значно погіршились, вони перестали розуміти один одного та через постійні сварки хоч і проживають в одній квартирі, але живуть в різних кімнатах і з цього часу не ведуть спільного господарства. Між ними втрачено почуття кохання та поваги, взаємодопомоги та підтримки, втрачена моральна основа їхнього шлюбу, вважає, що подальше його продовження за таких відносин між ними суперечать їхнім інтересам. Примирення між ними неможливе, шлюб існує формально і вважає, що його необхідно розірвати.

Також, за час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти придбали квартиру, а оскільки угоди про добровільний поділ вищезазначеного майна, що є їхньою спільною власністю, між ними не досягнуто, шлюбний договір не укладався, вона змушена звернутися до суду з позовною вимогою про поділ такого майна.

Так, 15.07.2008 року відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом Іпатовою М.М., на відповідача була зареєстрована двохкімнатна квартира загальною площею 50,60 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 . Згідно висновку про вартість об`єкта, ринкова вартість даної квартири на момент звернення з позовом складає 913 123 грн.

Вказує, що дана квартира була куплена за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі договору про іпотечний кредит №2889 від 14.11.2007 p., який був оформлений на відповідача. Відповідно до п.2.4 даного договору кінцевий термін повернення кредиту та відсотків встановлений до 13.11.2024 р., проте вони виплатили даний іпотечний кредит у 2015 році. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію іпотеки, іпотека на дане майно припинена 17.03.2015 року та цього ж дня припинено обтяження на квартиру.

Стверджує, що погашення заборгованості по даному іпотечному кредиту, отриманому на придбання спірної квартири, здійснювалося також за рахунок її коштів.

В період дії кредитного договору вона працювала та отримувала дохід який дозволяв їй погашати щомісячні вищезазначені кредитні платежі.

Таким чином, дана квартира відповідно до вимог ч. 3 ст.368 ЦК України та ст.60 СК України, є їхньою спільною сумісною власністю, оскільки придбана за спільні кошти та в інтересах сім`ї.

Так, згідно технічного паспорту, копія якого додається, спірна квартира складається з двох кімнат загальною площею 50,60 кв.м., житловою площею 23,90 кв.м., у тому числі 1-ої кімнати площею 10.90 кв.м., 2-ї кімнати площею 13,00 кв.м.; кухні площею 9,80 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 1,20 кв.м., ванної кімнати площею 3.70, коридору площею 9,50 кв.м., 1,20 кв.м. та балкону.

Вказує, що оскільки, у сторін постійно виникають конфліктні ситуації, які унеможливлюють добровільне встановлення порядку користування спільним майном між ними, вона змушена просити суд встановити наступний порядок, а саме шляхом виділення їй у користування житлової кімнати площею 13.00 кв.м.; відповідачу-виділити житлову кімнату площею 10.90 кв.м., а інші приміщення квартири залишити у загальному користуванні. При цьому, зазначила, що для здійснення запропонованого нею варіанту порядку користування приміщенням квартири з метою окремого користування житловими кімнатами-проводити перепланування не потрібно.

На основі викладеного просить суд розірвати шлюб між сторонами. Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , двохкімнатну квартиру загальною прощею 50,60 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна: 01, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною прощею 50,60 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна: 01. Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , припинити. Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , виділивши в окреме користування ОСОБА_1 : одну кімнату площею 13 кв.м.; ОСОБА_2 в окреме користування другу кімнату площею 10,90 кв.м., залишивши у спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., ванну кімнату площею 3,70 кв.м., коридор площею 9,5 кв.м., 1,20 кв.м. та балкон і стягнути судові витрати.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явилась, проте до початку судового засідання від неї надійшла заява про розгляд даної справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, проте до початку судового засідання від нього надійшла заява про розгляд даної справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю, просить ухвалити рішеня у підготовчому судовому засіданні. Також у зв`язку з визнанням позову, просить вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з нього на корить позивачки 50% понесених нею в справі судових витрат.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ст.200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14.05.1998року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Дорошовецької сільської ради, Заставнівського району, Чернівецької області, актовий запис №05, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.9).

Від шлюбу у сторін неповнолітніх дітей немає.

Відповідно до ст.55 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Судом встановлено, що через різні погляди на життя та погані взаємовідносини сторони втратили один до одного почуття взаємної любові, довіри, взаєморозуміння та поваги. Сторони припинили подружні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та не підтримують подружні стосунки з 2019 року. Шлюб між сторонами існує формально. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та заявами сторін.

Беручи до уваги вище викладене, суд вважає, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

Стосовно позовних вимог з приводу визнання права власності та поділ майна подружжя, суд зазначає наступне.

Згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Частиною 3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу,... можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, як згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Аналогічна правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19657448 від 24.07.2008 року відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченому приватним нотаріусом Іпатовою М.М., на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира загальною площею 50,60 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .(а.с.12).

При цьому, на підставі договору про іпотечний кредит №2889 від 14.11.2007 p., який був оформлений на відповідача ОСОБА_2 , дана квартира була куплена за рахунок кредитних коштів (а.с.23-24) під час шлюбу сторін.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію іпотеки, іпотека на квартиру по АДРЕСА_1 припинена 17.03.2015 року (а.с.31), та відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію іпотеки від 17.03.2015 року, припинено обтяження на квартиру (а.с.32).

При цьому, позивач також ствердила, що погашення заборгованості по даному іпотечному кредиту отриманому на придбання спірної квартири, здійснювалося також за рахунок її коштів, чого відповідач не заперечує.

За таких обставин, суд вважає, що квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 50,60 кв.м., придбана позивачкою та відповідачем в період зареєстрованого шлюбу, а тому вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності - є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Верховний Суд України у постанові від 03.06.2015 р. у справі N6-38цс15 висловив наступну правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.65СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємноюзгодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Згідно ч.1 ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, та інші обставини, що мають істотне значення.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що квартира, яка розташована по АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя і, в даному випадку, частки подружжя у спільному майні є рівними.

Як наслідок, необхідно визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Згідно із технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_3 , остання складається з двох кімнат загальною площею 50,60 кв.м., житловою площею 23,90 кв.м. у тому числі 1-а кімната площею - 10.90 кв.м., 2-а кімната - площею 13,00 кв.м.; кухня- площею 9,80 кв.м., вбиральня (сполученої) площею 1,20 кв. м., ванна кімната площею 3.70, коридор площею 9,50 кв.м., 1,20 кв.м. та балкон.(а.с.44-46).

Позивач просить суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , виділивши в окреме користування ОСОБА_1 , одну кімнату площею 13 кв.м.; відповідачу ОСОБА_2 в окреме користування другу кімнату площею 10,90 кв.м., залишивши у спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., ванну кімнату площею 3,70 кв.м., коридор площею 9,5 кв.м., 1,20 кв.м. та балкон.

Для здійснення запропонованого позивачем варіанту порядку користування приміщення квартири з метою окремого користування житловими кімнатами проводити перепланування не потрібно.

При цьому, відповідач запропонований позивачкою варіант поділу квартири та встановлення порядку користування нею визнав в повному об`ємі, подавши суду письмову заяву про визнання позову.

Згідно звіту про оцінку майна №08-ng-05-22, ринкова вартість даної квартири складає 913 123 грн.(а.с.14-19).

При встановленні порядку користування будинком (квартирою) кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку (квартири) з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок (квартиру). Разом з тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

У відповідності до вимог ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Враховуючи вищевикладене, обставини спірних правовідносин, вимоги у наведених ст.ст. 368,372 ЦК України, доцільним є виділення в окреме користування кожному із сторін запропонованих позивачем окремих житлових кімнат, з чим також погодився сам відповідач для врегулювання спору між ними щодо користування спірною квартирою, а інші приміщення слід залишити в спільному користуванні сторін.

Суд зазначає, що запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування вказаною квартирою є таким, що не обмежує права відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд також враховує і думку самого відповідача, який в повному об`ємі визнав заявлені позовні вимоги.

Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що необхідно визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , двохкімнатну квартиру загальною прощею 50,60 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна: 01, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . А також, визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 . Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на зазначену квартиру слід припинити. Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_3 : виділити в окреме користування ОСОБА_1 , одну кімнату площею 13 кв.м.; ОСОБА_2 в окреме користування другу кімнату площею 10,90 кв.м., залишивши у спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., ванну кімнату площею 3,70 кв.м., коридор площею 9,5 кв.м., 1,20 кв.м. та балкон, задовольнивши позовні вимоги в повному об`ємі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладають у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 50 відсотків судового збору у розмірі 3275,25 грн., інші 50 відсотків підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.60, 61, 63, 65, 69, 70, ст.ст.110-112, СК України, ст.ст.16, 328,358, 364, 368, 372, 383, ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 76-81, 89, 141,142, 200, 263, 265, 268, 273ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 14 травня 1998 року Виконавчим комітетом Дорошовецької сільської ради Заставнівського району, Чернівецької області, актовий запис №05 розірвати.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , двохкімнатну квартиру загальною прощею 50,60 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна: 01, яка знаходиться по АДРЕСА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною прощею 50,60 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна: 01.

Право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , припинити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_3 , виділивши в окреме користування ОСОБА_1 , одну кімнату площею 13 кв.м.; ОСОБА_2 в окреме користування другу кімнату площею 10,90 кв.м., залишивши у спільному користуванні: кухню площею 9,8 кв.м., вбиральню площею 1,20 кв.м., ванну кімнату площею 3,70 кв.м., коридор площею 9,5 кв.м., 1,20 кв.м. та балкон.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 3275,25 (три тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень (двадцять п`ять) копійок.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір у розмірі 3275,25 (три тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень (двадцять п`ять) копійок, сплачений відповідно до квитанції №30 від 25.05.2022 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З повним текстом рішення суду учасники справи можуть ознайомитись 19 липня 2022 року.

СУДДЯ: