Справа № 695/269/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Головчака М. М.,

за участю секретаря судового засідання - Пальчак Р. Р.,

представника позивача - Завадської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк» звернулось до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з солідарно відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 519-016/06Р від 15 грудня 2006 року у розмірі 14 205, 54 доларів США, у тому числі:

- заборгованість за кредитом - 10 174,00 доларів США;

- заборгованість за процентами - 4 076,54 доларів США.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Банк вказує, що 15 грудня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 519-016/06Р, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 19 636,00 доларів США зі сплатою 11,99% річних для придбання автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля.

05 лютого 2009 року з метою реструктуризації заборгованості між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору.

Проте, станом на 04 червня 2015 року ОСОБА_1 неналежним чином виконуються зобов`язання за Кредитним договором щодо сплати внесків за кредитом та процентів за користуванням кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 24 163,75 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 15.12.2006 року між банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладені договори поруки №№519-016/06Р і 519-016/06Р відповідно.

З підстав стягнення кредитної заборгованості позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2016 року провадження у справі відкрито.

24 лютого 2016 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 16 лютого 2016 року, яка ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2016 року була відхилена.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 квітня 2016 року справу направлено до Подільського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2016 головуючим суддею у справі обрано суддю ОСОБА_4.

08 липня 2016 року відповідачем ОСОБА_1 подано заяву про застосування строків позовної давності, в обґрунтування якої вказав, що останній платіж ним здійснено 10.08.2010, а позов подано до суду 21.01.2016, тобто зі спливом строку позовної давності, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_4 у відставку, на підставі розпорядження керівника апарату № 2079 від 31 жовтня 2017 року, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим суддею у справі обрано суддю ОСОБА_5.

18 жовтня 2018 року до суду надійшли заперечення представника позивача на заяву про застосування строків позовної давності, в яких вказано, що строк звернення до суду ними не пропущений, оскільки на користь ТОВ ФК «Довіра та гарантія» має бути стягнута заборгованість за кредитним договором по визначеним окремим платежам в межах строку позовної давності, а саме з 21 січня 2013 року по 21 січня 2016 року

У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_5 у відставку, на підставі розпорядження керівника апарату № 1005 від 26 жовтня 2018 року, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим суддею у справі обрано суддю Войтенко Т.В.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2018 року справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

У лютому 2019 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2017 року, яке набрало законної сили 19 грудня 2017 року, визнано припиненою поруку, що виникла на підставі Договору поруки № 519-016/06Р від 15.12.2006, укладеною між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 29 травня 2019 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2019 року вказану ухвалу залишено без змін.

На підставі розпорядження керівника апарату суду № 452 від 08 жовтня 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим суддею у справі обрано суддю Корнілову Ж.О.

На підставі розпорядження керівника апарату суду № 1300 від 18 листопада 2020 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим суддею у справі обрано суддю Ларіонову Н.М.

На підставі розпорядження керівника апарату суду № 506 від 22 січня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим суддею у справі обрано суддю Головчака М.М.

Ухвалою суду від 25 січня 2021 року справу прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

22 березня 2021 року позивачем ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подана заява про зміну позовних вимог, у якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 14250,54 доларів США, в т.ч.:

- заборгованість за кредитом - 10174,00 дол. США;

- заборгованість за процентами - 4076,54 дол. США.

Ухвалою суду від 07 липня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у справі судову економічну експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання:

- Яка сума за тілом кредиту та відсотками була виплачена відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором № 519-016/06Р у період з грудня 2006 року по грудень 2010 року?

- Чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості по сплаті процентів за кредитом та погашення основної суми боргу умовам укладеного між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» та ОСОБА_1 кредитного договору № 519-016/06Р та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором?

- Чи відповідає метод нарахування банком процентів за кредитним договором № 519-016/06Р від 15 грудня 2006 року вимогам Положення про кредитування АКБ «ПРАВЕКС-БАНК», правонаступник якого ПАТ КБ «Правекс-Банк»?

- Чи підтверджується документально та арифметично розрахунок суми заборгованості по кредитному договору № 519-016/06Р від 15 грудня 2006 року у період з січня 2011 року по грудень 2013 року?

- Чи підтверджується документально та арифметично розрахунок суми прострочення заборгованості по процентам за користування кредитом у період з січня 2011 року по грудень 2013 року за договором № 519-016/06Р від 15 грудня 2006 року?

Проведення експертизи доручено Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса».

05 січня 2022 року на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи без виконання ухвали від 07 липня 2021 року у зв`язку з відсутністю оплати ОСОБА_1 вартості експертизи.

Ухвалою суду від 10 січня 2022 року провадження у справі відновлено та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання повторно не з`явився, повідомлений належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу електронної пошти, яка вказана ним особисто, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не направляв.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у судові засідання також повторно не з`явилися, повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. У матеріалах справи наявна їх спільна заява про розгляд справи у відсутності (т.3 а.с. 46).

Частинами першою, другою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, в тому числі з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно зі статтею 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява N 18986/06, від 16 лютого 2017 року).

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи, або виконанням рішення, ухваленого на користь особи. Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України , і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Відповідно до §23 рішення ЄСП/1 від 06 вересня 2007 року, заява №3572/03 у справі Цихановський проти України національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Беручи до уваги строк, протягом якого дана справа перебуває в провадженні суду; підстави для відкладення розгляду справи, передбачені ч. 2 ст. 223 ЦПК України, яка передбачає можливість відкладення судового розгляду лише у разі першої неявки учасника справи в судове засідання, а повторна неявка незалежно від причини є підставою для проведення судового засідання у відсутності учасника судового розгляду відповідно до приписів ч. 3 ст. 223 ЦПК України; дії відповідача ОСОБА_1 , які, на переконання суду, направлені на безпідставне затягування справи; суд вважає за можливе провести судове засідання та вирішити справу у відсутності відповідачів.

Суд, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.

15 грудня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 519-016/06Р, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 19 636,00 доларів США зі сплатою 11,99% річних для придбання автомобіля та сплати страхових платежів за договорами страхування автомобіля.

Пунктом 4.4 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 234,00 доларів США щомісяця до 10-го числа наступного місяця.

Відсотки з користування кредитом відповідно до пункту 4.5 Кредитного договору підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10-го числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також у момент припинення дії Кредитного договору (повернення кредиту), зазначеного в пункту 1.2. Кредитного договору.

05 лютого 2009 року з метою реструктуризації заборгованості між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору.

Проте, станом на 04 червня 2015 року ОСОБА_1 неналежним чином виконуються зобов`язання за Кредитним договором щодо сплати внесків за кредитом та процентів за користуванням кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 24 163,75 доларів США.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Водночас приписами частини другої статті 11 ЦК України закріплено виникнення зобов`язань на підставі, зокрема, договорів.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Свої зобов`язання за кредитним договором у визначений у ньому строк ОСОБА_1 не виконав, протягом дії кредитного договору несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував щомісячні внески за кредитом та проценти за користування ним.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, станом на 04.06.2015 заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором становить 14 205,54 доларів США, з яких 10 174,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 4 076,54 доларів США - заборгованість за процентами (т. 1, а.с. 8).

Зважаючи на вищенаведені обставини, які свідчать про порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, наявні підстави для судового захисту порушених прав кредитодавця шляхом примусового стягнення заборгованості.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті.

У статтях 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зазначає, що стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті не суперечить законодавству України, якщо в іноземній валюті надавався кредит за договором і позивач просить стягнути суму боргу у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима.

Таким чином, оскільки кредит правомірно наданий в іноземній валюті, а кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Заборгованість за кредитним договором розрахована банком у відповідності з умовами кредитного договору, жодних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку суду не надано, а тому суд вважає його належним і допустимим доказом розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором та покладає в обґрунтування свого рішення.

Разом з цим, суд враховує, що на заперечення суми заборгованості ОСОБА_1 було подано клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи, оскільки відповідач вважає, що розрахунок наданий банком є невірним.

Ухвалою суду від 07 липня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та призначено у справі судову економічну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання:

05 січня 2022 року на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи без виконання ухвали суду від 07 липня 2021 року у зв`язку з не сплатою ОСОБА_1 вартості експертизи.

Отже, відповідач фактично відмовився від проведення замовленої ним експертизи, хоча не був позбавлений можливості доведення перед судом іншої реальної суми заборгованості чи відсутності такої.

Водночас суд враховує, що ОСОБА_1 подано заяву про застосування строку позовної давності, сплив якої відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові.

Даючи оцінку доводам відповідача про сплив позовної давності, суд виходить з наступного.

Як встановлено судом, відповідно до пункту 1.2. Договору про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 519-016/06Р від 15.12.2006, укладеного 05 лютого 2009 року, кредит надається позичальнику терміном з 15.12.2006 до 10.12.2007 зі сплатою 11,99% відсотків річних, з 11.12.2007 до 15.12.2013 зі сплатою 12,99% відсотків річних.

Додатком № 2 до Кредитного договору визначено графік щомісячних платежів по погашенню заборгованості по тілу кредиту та відсотками, тобто визначено суму щомісячного платежу в період з грудня 2006 року по грудень 2013 року.

Останній платіж в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 було здійснено 10 серпня 2010 року - таким чином у Банка з`явилось право звернутися за захистом свого порушеного права з наступного місяця.

Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 21 січня 2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 259 передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Судом встановлено, що договору про збільшення позовної давності сторони не укладали.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини 1 та 5 статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

Таким чином на користь позивача має бути стягнута заборгованість за кредитним договором по визначеним окремим платежам в межах строку позовної давності, а саме з 21 січня 2013 року по 21 січня 2016 року

Крім того, у забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 15.12.2006 року між банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладені договори поруки №№ 519-016/06Р і 519-016/06Р відповідно.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2017 року, було визнано припиненими Договір поруки № 519-016/06Р, укладений 15.12.2006 між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_7 та Договір поруки № 519-016/06Р, укладений 15.12.2006 між АКБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Підсумовуючи викладене, суд визнає обґрунтованими і доведеними вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 519-016/06Р від 15.12.2006 у розмірі 14 205,54 доларів США.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 553, 1048, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором № 519-016/06Р від 15.12.2006 у розмірі 14 205 (чотирнадцять тисяч двісті п`ять) доларів США 54 центи.

Сторони у справі:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (адреса: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, );

відповідач - ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

відповідач - ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 );

відповідач - ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2 ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 16 грудня 2022 року.

Суддя М. М. Головчак