Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №439/671/22

Провадження № 2/439/378/22

18 жовтня 2022 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області

у складі:

головуючого-судді: Петейчука Б.М.,

за участі секретаря

судового засідання: Ковальчук Н.І.,

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Кульчицька-Дашинич Вікторія Дмитрівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, ухвалив таке рішення.

Позивачка: ОСОБА_1 звернулася до Бродівського районного суду Львівської області з позовними вимогами до відповідача: ОСОБА_2 , в якій просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 23 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Кульчицькою-Дашинич Вікторією Дмитрівною за № 1223.

Стислий виклад позиції позивача.

Позивачка зазначає, що 23 вересня 2021 року її колишній чоловік: ОСОБА_2 запропонував продати свою частку у праві спільної сумісної власності, а саме: житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зважаючи, що між сторонами 19 квітня 2017 року шлюб розірвано, позивачка мала намір придбати особисту квартиру, а іншого житла для проживання позивачки окремо від відповідача не було, вона погодилася на таку пропозицію.

Позивачка вказує, що усіма організаційними питання щодо укладання такого правочину: договору купівлі-продажу займався ОСОБА_2 . При цьому, між сторонами існувала домовленість, що позивачка разом із дочкою переїжджає до власної квартири.

Позивачка акцентує, що між сторонами узгоджена письмова форма такого правочину з нотаріальним посвідчення. На виконання волевиявлення сторін, 23 вересня 2-21 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки спільної квартири за № 1223, який посвідчений приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Кульчицькою-Дашинич Вікторією Дмитрівною.

Позивачка звертає увагу, що всупереч домовленості між сторонами, відповідач не передав їй грошових коштів. Станом на момент подання позовної заяви позивачка належних їй грошових коштів не отримала.

Позивачка мотивує, що оспорюваний договір укладений під впливом помилки, обману і психологічного насильства. Позаяк фактично відбулось дарування частки квартири без виділення такої частки у спільному сумісному майні, на що позивачка не погоджувалась. Водночас позивачка, маючи велику потребу в грошових коштах, та перебуваючи під значним психологічним тиском свого колишнього чоловіка, неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Окрім цього, при укладенні спірного правочину, між сторонами не погоджено розмір грошових коштів за продаж об`єкта нерухомості, що свідчить про правову природу безоплатності договору. Себто позивачка помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, та вважала, що укладає договір купівлі-продажу, а не договір дарування.

На думку позивачки, оскільки під час укладання оспорюваного правочину її волевиявлення не відповідало власній внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, оспорюваний правочин необхідно визнати недійсним.

Стислий виклад позиції відповідача.

Відповідач зазначає, що житлова квартира за АДРЕСА_2 , 12 жовтня 2006 року придбана сторонами за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівське області Кульчицькою-Дашинич Вікторією Дмитрівною, який внесено до реєстру за реєстровим № 222; та зареєстровано Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Золочівським міжрайонним бюро технічної інвентаризації» від 07 листопада 2006 року. Такий об`єкт нерухомості належав сторонами на праві спільної сумісної власності, де сторони у рівних часках мали право розпоряджатися належними їм частинами нерухомого майна на власний розсуд.

Відповідач вказує, що починаючи з червня 2021 року по серпень 2021 року позивачка перебувала у службовому відрядженні. Після її повернення між сторонами виник конфлікт, який зумовив необхідність проживання сторін окремо. Позивачка погодилась продати належну їй частину у праві спільної сумісної власності на житлову квартиру за АДРЕСА_2 . Позаяк у останньої була нагальна потреба у грошових коштах щодо ремонту власного житла.

Відповідач акцентує, що між сторонами досягнуто домовленості, що кошти за придбане житло передаються до укладення договору, а також те, що позивач залишається проживати у квартирі до закінчення ремонту у власному житлі. У зв`язку із цим, вже 23 вересня 2021 року між сторонами укладено оспорюваний договір-купівлі продажу.

Відповідач мотивує, що сторонами погоджено усі істотні умови договору, дотримано вимоги щодо форми, змісту та правової природи правочину. Нотаріусом роз`яснено порядок та правові наслідки укладення такого правочину для сторін. Отже, жодної недійсності такого правочину не існувало.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

22 червня 2022 року відкрито провадження у справі.

Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів, із моменту отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви з додатками, подати відзив.

Від представника відповідача: адвоката Слободи Сергія Григоровича надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив повністю, вважає їх безпідставними та просить суд відмовити у задоволенні таких.

29 вересня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка та її представник: адвокат Секретар Оксана Леонідівна під час судового засідання позовні вимоги підтримали повністю, вважають їх підставними та просять суд такі задовольнити. Позивачка наголосила, що продала належну їй частку квартири у спільному майні, проте не отримала жодних грошових коштів. На думку позивачки її ввели в оману.

Відповідач та його представник: адвокат Слобода Сергій Григорович під час судового засідання проти задоволення позовних вимог заперечили повністю, вважають їх безпідставними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідач наголосив, що оспорюваний правочин відповідав внутрішній волі сторін, останнім було відомо про правові наслідки укладення такого правочину. Відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Третя особа у судове засідання не з`явилася. Від неї надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи. Додатково надала письмові пояснення про те, що під час нотаріального посвідчення договору сторони розуміли його умови та наслідки, такс договору прочитаний сторонами, про що свідчить власноруч поставлений підпис кожного зі сторін. Оспорюваний договір посвідчено із дотриманням усіх вимог Цивільного законодавства України, а отже відсутні будь-які підстави щодо визнання недійсним останнього.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланнями на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Доказами у справі встановлено, що рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 19 квітня 2017 року (єдиний унікальний номер справи: 439/305/17) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано шлюб, який зареєстрований 18 квітня 2003 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ізяславського районного управління юстиції Хмельницької області, актовий запис за № 23, що підтверджується наданою суду для дослідження копією судового рішення (а.с. 13).

23 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу однієї другої частки квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі за № 1223 та посвідчено приватним нотаріусом Бродівського районного нотаріального округу Львівське області Кульчицькою-Дашинич Вікторією Дмитрівною, що підтверджується наданою суду копією договору та інформаційною довідкою за № 288471477 від 06 грудня 2021 року (а.с. 12, 40-41).

Мотиви суду.

Нормою частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України).

Вимогами статей 202-204 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За нормативними правилами статті 230 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом доцільно розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом:

-повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності;

-заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину;

-замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.

Отже, обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.

При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману.

Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під помилкою варто розуміти помилкове уявлення щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України).

Імперативними приписами частини 1 статті 231 Цивільного кодексу України акцентовано, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України позивач має довести наступні обставини:

-факту застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

-вчинення правочину проти своєї справжньої волі;

-наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою.

Доцільно наголосити, що вищевказані підстави є взаємовиключними та самостійними для визнання правочинів недійсними.

Із доказів у справі вбачається, що 23 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу однієї другої частки квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 . Такий договір нотаріально посвідчений, у присутності нотаріуса сторони підтвердили те, що розуміють його умови та наслідки.

Зі змісту позовної заяви та особистих пояснень позивачки вбачається, що вона: ОСОБА_1 розуміла правові наслідки правочину: оспорюваного договору купівлі продажу. Такий правочин укладався за її реальним волевиявленням та був спрямований на оплатне відчуження належної їй частки у справі спільної сумісної власності. Позивачка не помилялася щодо правової природи правочину, усвідомлювала права та обов`язки сторін, властивість і якість нерухомого майна, яке відчужувала.

У свою чергу позивачкою не надано жодних доказів про те, що покупець: ОСОБА_2 , умисно, застосовуючи обман, замовчував істотні умови договору. При цьому, як встановлено судом, позивачка не помилялася щодо правової природи оспорюваного правочину.

Окрім цього, позивачкою не надано жодних доказів про те, що відповідачем або іншою особою застосовувалося психологічне насильство відносно неї, та, за безпосереднім причинним зв`язком, такі дії вплинули на вчинення дій останньою щодо укладення договору поза її волею. Більше того, позивачка неодноразово наголошувала про те, що її волевиявлення було спрямоване на оплатне відчуження майна, а отже і на настання правових наслідків укладення такого правочину.

Позивачка звертала увагу суду на те, що між сторонами не було проведено фактичного розрахунку перед укладенням договору. Однак, суд сприймає критично такі доводи позивачки та звертає увагу на те, що під час укладення оспорюваного правочину, позивачка власним підписом у договорі підтвердила про обставину отримання грошових коштів.

Положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечить закону в правовідносинах, щодо яких виник спір.

Отже, позивачка: ОСОБА_1 , укладаючи оспорюваний правочин, розуміла про правову природу такого (оплатне відчуження майна); була обізнана щодо істотних умов (зокрема щодо попереднього розрахунку між сторонами перед укладанням договору ), її волевиявлення було спрямоване на укладення такого правочину (бажання отримати грошові кошти за рахунок відчуження майна).

За таких обставин, встановивши відсутність жодної з правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не підтверджуються жодними доказами. Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 10, 81, 89, 206, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2022 року.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя Б.М. Петейчук