Справа № 362/5173/20
Провадження № 2/362/320/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 жовтня 2022 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого - судді Кравченко Л.М.,
за участі секретаря судового засідання Шмагун М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з відповідачем, на підставі договорів купівлі-продажу, придбали домоволодіння за її особисті кошти, отримані від продажу власної квартири, але право власності оформили на відповідача. Пізніше, відповідач, на підставі рішення органу місцевого самоврядування, набув право власності на земельну ділянку під будинком, що фактично є її особистою приватною власністю, а тому в силу вимог ст. 120 ЗК України, звернулася до суду із даним позовом.
Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, підтримання позовних вимог, просить задовольнити позов в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, в установлений ухвалою суду термін, відзиву на позовну заяву не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.
На підставі ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до
ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Положеннями ст.12 ЦПК України передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
За правилами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2018 р. у цивільній справі № 362/5095/18, що набрало законної сили 27.12.2018 р., встановлено, що сторони починаючи з 13.08.2011 р., перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Судом достовірно встановлено укладення 27.11.2015 р. між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) договору купівлі-продажу квартири вартістю 52000 грн. 00 коп., що належала продавцю на праві приватної власності на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 10.10.2009 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Кизим Л.В. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 782, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченим 27.11.2015 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Носенко Г.А. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1193 (а.с.9-10).

Згідно договору купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок, посвідченого 27.11.2015 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Носенко Г.А. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1198 (надалі Договір-1), ОСОБА_2 (Покупець) 27.11.2015 р. придбав у ОСОБА_5 (Продавець) Ѕ частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (надалі-житловий будинок, будинок, домоволодіння), сплативши 25500 грн. 00 коп. (а.с. 11-12).

Пунктами 2 та 7 Договору-1 визначено, що грошові кошти Продавець одержала від Покупця при підписанні цього Договору. Придбання частки у праві власності вчинено за письмової згоди дружини Покупця ОСОБА_1 (а.с. 11).

27.11.2015 р. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Ѕ частку житлового будинку, що засвідчено Витягом, індексний номер 48606834 сформованим 27.11.2015 17:50:44, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13).

Згідно договору купівлі-продажу частки у праві власності на житловий будинок, посвідченого 27.11.2015 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Носенко Г.А. та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1200 (надалі Договір-2), ОСОБА_2 (Покупець) 27.11.2015 р. придбав у ОСОБА_5 (Продавець) Ѕ частку у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , сплативши 25500 грн. 00 коп. (а.с. 14-15).

Пунктами 2 та 7 Договору-2 визначено, що грошові кошти Продавець одержала від Покупця при підписанні цього Договору. Придбання частки у праві власності вчинено за письмової згоди дружини Покупця ОСОБА_1 (а.с. 14).

27.11.2015 р. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на Ѕ частку житлового будинку, що засвідчено Витягом, індексний номер 48608185 сформованим 27.11.2015 18:02:24, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 16).

Як вбачається з Витягу, індексний номер 119406875, сформованого 03.04.2018 р. 10:18:11, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_2 , на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 190-21-VІІ, виданого 14.03.2018 р. Дібрівською сільською радою Васильківського району Київської області, є власником земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:007:0061, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

14.03.2018 р. Рішенням № 190-21-VІІ двадцятої першої сесії Дібрівської сільської ради Васильківського району Київської області VІІ скликання, ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:007:0061, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.11.2015 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Носенко Г.А., та зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1193, Позивач продала квартиру, що належала їй на праві приватної власності, внаслідок чого спірний будинок був придбаний за кошти, виручені за продаж вищевказаної квартири.

Відповідно до статті 60 СК України, норми якої кореспондуються з положеннями ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція закріплена Постановою Верховного Суду від 22.01.2020 р. у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

Отже, суд, вирішуючи спір між подружжям про майно, встановивши обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувавши джерело і час придбання зазначеного майна, вважає доведеними вимоги позову в частині визнання домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю позивачки.

Стосовно земельної ділянки суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 р. № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 р. № 6-814цс15.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.02.2015 р. у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку.

З урахуванням викладеного та з огляду на норми закону, суд вважає позовні вимоги позивача законним та обґрунтованими, а тому визнає житловий будинок загальною площею 61,7 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 , та в порядку поділу майна подружжя право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:007:0061, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2,4,12,76,77,80,81, 223,259,263-265,268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати житловий будинок загальною площею 61,7 кв.м, житловою площею 35,8 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:007:0061, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Суддя Л.М.Кравченко