ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м.Суми

Справа №583/2737/21

Номер провадження 22-ц/816/458/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

у присутності :

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Калантаєнка Сергія Вікторовича,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Розторгуєвої Валентини Борисівни ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 ,

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року у складі судді Ільченко В.М., ухваленого в м. Охтирка Сумської області, повний текст якого виготовлено 29 грудня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Охтирської міської ради, про визнання заповіту нікчемним,

в с т а н о в и в :

У липня 2021 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її свекруха ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно, в тому числі на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . За заявами сторін 13 червня 2019 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. була заведена спадкова справа №81/2019. За життя ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала у двох різних приватних нотаріусів два заповіти на усе належне їй майно на випадок смерті, але на різних спадкоємців. Так, згідно першого заповіту від 11 листопада 2014 року все майно, яке залишалося у неї після смерті чоловіка і сина, ОСОБА_4 заповіла своєму онуку - ОСОБА_3 . Згідно другого заповіту від 18 січня 2019 року все майно ОСОБА_4 заповіла сторонньому і малознайомому їй чоловіку ОСОБА_2 , який нібито допомагав їй вести домашнє господарство та піклувався про її здоров`я.

Позивач вважає, що заповіт від 18 січня 2019 року складено з порушенням закону, внаслідок чого він є нікчемним, оскільки при його укладенні були порушені права неповнолітнього ОСОБА_5 , який був позбавлений права спадкування за правом представлення (після смерті батька). Так, домоволодіння по АДРЕСА_1 було придбане за кошти, отримані від продажу приватизованої на трьох квартири, а тому має статус спільної часткової власності, хоча і було оформлене як майно подружжя ОСОБА_6 , що позначилося на розмірі часток при здійсненні спадкування спадкоємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_4 . ОСОБА_3 за правом представлення як неповнолітня особа має успадкувати частку, яка належала б його батькові. Однак, ОСОБА_4 , без врахування інтересів неповнолітнього ОСОБА_5 , склала заповіт, яким розпорядилася майном, право на яке має неповнолітній ОСОБА_5 , на користь відповідача. Крім того, за життя ОСОБА_4 не зверталася до нотаріуса із заявою про скасування заповіту від 11 листопада 2014 року і така заява, як і заява про реєстрацію нового заповіту, в Спадковому реєстрі не зареєстрована. При складанні, посвідченні та державній реєстрації заповіту від 18 січня 2019 року приватний нотаріус Багацька О.М. не виконала вимог п. 6 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, чим порушила порядок вчинення нотаріальної дії по посвідченню заповіту, як одностороннього правочину. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» при вчиненні нотаріальних дій приватний нотаріус ОСОБА_9 зобов`язана була сприяти ОСОБА_4 у здійснені її прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати її права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана на шкоду їй і її неповнолітньому онуку. Тому вважає, що посвідчений 18 січня 2019 року нотаріусом Багацькою О.М. не на своєму робочому місці новий заповіт не відповідав встановленому законодавством України порядку і формі укладення заповіту, як одностороннього договору, які передбачають особливу процедуру його складання, посвідчення та державної реєстрації.

Посилаючись на викладене, просила суд ухвалити рішення, яким визнати нікчемним заповіт, складений ОСОБА_4 на випадок своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Багацькою О.М., визнати право власності на все майно після смерті ОСОБА_4 за ОСОБА_3 .

Рішенням Охтирського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Компенсовано ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції на було надано оцінки тому факту, що заповіт складено не за місцем здійснення нотаріусом нотаріальної діяльності, а також не взято до уваги те, що попередній заповіт, складений на користь ОСОБА_3 , не було скасовано Зазначає, що оспорюваний заповіт не містить напису про місце його вчинення.

Звертає увагу суду і на те, що її неповнолітній син був позбавлений права спадкування за правом представлення (після смерті батька). Крім того, на переконання позивача, оспорюваний заповіт порушує конституційні права її сина на користування майном домоволодінням АДРЕСА_2 , який було придбано від продажу приватизованої квартири, 1/3 частина якої належала померлому батьку ОСОБА_3 ОСОБА_7 .

Відповідачем у визначений апеляційним судом строк відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 та адвоката Калантаєнка С.В., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Розторгуєвої В.Б., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав:

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла баба неповнолітнього ОСОБА_3 та колишня свекруха ОСОБА_1 - ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на будинок із господарськими спорудами, а також земельну ділянку кадастровий номер :10:005:0039, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності від 19 січня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-29, свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 січня 2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-30, свідоцтва про право на спадщину від 20 серпня 2013 року, зареєстрованого за №1582, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2014 року (а.с. 87-91, 93).

11 листопада 2014 року ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського районного нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрований в реєстрі за №1410, за яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 (а.с. 6).

У подальшому, 18 січня 2019 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. посвідчено заповіт ОСОБА_4 , який зареєстровано в реєстрі за № 20, відповідно до якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все її майно, яке на день смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і на яке вона за законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 (а.с. 7).

13 червня 2019 року із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , звернулися спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 , та спадкоємець за законом ОСОБА_3 , від імені якого діяла законний представник ОСОБА_1 (а.с. 71, 72).

Листом від 29 листопада 2019 року за №625/01-16 приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Багацька О.М. повідомила ОСОБА_10 про те, що бабуся її сина ОСОБА_3 ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя залишила заповіт (на все майно), посвідчений 18 січня 2019 року за реєстровим №20, на іншу особу. ОСОБА_3 є спадкоємцем за законом за ст. 1266 ЦК України (за правом представлення) на майно померлої ОСОБА_4 , але ж не звертаючи увагу на те, що він є малолітнім, він за законом не має право на обов`язкову частку у спадщині, так як не є спадкоємцем першої черги на майно померлої ОСОБА_4 (а.с. 8).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 червня 2020 року у справі №583/586/20, визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 серпня 2013 року, видане ОСОБА_4 приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Ковальчук В.М., зареєстроване в реєстрі за №1582 (спадкова справа №30/2013) в частині 1/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 1/8 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-14).

На підставі зазначеного рішення суду, за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на 1/8 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 серпня 2020 року №221003034 (а.с. 15).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 15 вересня 2020 року, зареєстрованих у реєстрі за №459 та №460, ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 успадкував 7/8 частини житлового будинку із господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку за вказаною адресою (а.с. 93-94).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2021 року у справі №583/4643/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 18 січня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за №20 (а.с. 32-36).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що призначення ОСОБА_2 спадкоємцем є правом заповідачки ОСОБА_4 , визначеним ч. 1 ст. 1235 ЦК України, волевиявлення заповідачки було вільним і зміст заповіту щодо призначення відповідача спадкоємцем майна відповідало внутрішній волі. В іншому випадку буде необґрунтовано покладено відповідальність за недотримання приватним нотаріусом законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідачку та спадкоємця, які не зобов`язані бути обізнаними з нотаріальним процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного:

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Так, у частині 1 статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Аналіз частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням. Проте допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, які законодавець покладає в основному для можливості їх застосування. Ці обставини в сукупності свідчать про те, що вони беруться до уваги як об`єктивні перешкоди до запрошення нотаріуса посвідчити заповіт.

Водночас наведені у зазначених вище статтях правові механізми доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникало б жодного сумніву в цьому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оспорюваний заповіт від 18 січня 2019 року складений особою, яка мала на те право, з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, а доводи апеляційної скарги позивача вважає такими, що спростовують правильність цих висновків.

Зокрема, частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Сумського апеляційного суду від 12 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 18 січня 2019 року недійсним встановлено, що оспорюваний заповіт ОСОБА_4 був посвідчений у встановленому законом порядку та уповноваженою на це особою. Не було встановлено апеляційним судом порушення порядку посвідчення цього заповіту, за наявності не скасованого попереднього заповіту від 11 листопада 2014 року, складеного на ім`я онука ОСОБА_3 .

Колегія суддів звертає увагу і на те, що зі змісту ч. 2 ст. 1254 ЦК України слідує, що сам факт складання нового заповіту скасовує попередній заповіт. Написання заяви заповідачем про скасування попереднього заповіту законом не вимагається.

Як обґрунтовано вказував суд першої інстанції, невиконання нотаріусом вимог підпункту 6.1 пункту 6 Глави 3 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5 щодо проставляння відповідної відмітки після складання нового заповіту на примірнику заповіту, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та в алфавітній книзі обліку заповітів, не є підставою для визнання недійсним нового заповіту та не свідчить про його нікчемність.

Усупереч доводів апеляційної скарги, оспорюваний заповіт складено за місцем здійснення приватним нотаріусом Багацькою О.М. нотаріальної діяльності. У заповіті від 18 січня 2019 року, що міститься в матеріалах спадкової справи після померлої ОСОБА_4 , наданих Сумським обласним нотаріальним архівом, зазначено місце його складання, а саме: м. Охтирка Сумської області.

Що стосується стверджень позивача про порушення прав її неповнолітнього сина на майно, як спадкоємця за правом представлення, а також на частку у вищевказаному домоволодінні, що, як вважає позивач, мала б належати покійному батьку неповнолітнього, то вони не впливають на правильність висновків суду щодо дотримання вимог чинного законодавства при складанні та посвідчені оспорюваного заповіту від 18 січня 2019 року.

Також колегія суддів звертає увагу на те , що згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18) зазначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Суд першої інстанції, відмовивши в позову, виходив із недоведеності позовних вимог, зокрема з того, що позивачкою не доведено порушення порядку посвідчення заповіту, але, крім того, колегія суддів також вважає, що вимога про визнання заповіту нікчемним не є належним способом захисту прав, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 665/103/18 (№ 61-21199св19), від 13 вересня 2021 року у справі № 146/898/20 (№ 61-10983св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 323/501/20 (провадження № 61-427св21) про встановлення нікчемності заповіту.

Враховуючи викладене, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги , колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Розторгуєвої В.Б. щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу понесених ним при перегляді справи у суді апеляційної інстанції.

При цьому, як вбачається з Договору про надання правової допомоги від 08.08.2021, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Валентини Розторгуєвої», предметом договору у тому числі є і представництво інтересів Клієнта у судах під час здійснення цивільного судочинства .

З акту № 2 приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 07.07.2022, підписаного сторонами договору, вбачається , що загальна вартість послуг становить 3900 грн , які сплачені ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 2 від 07.07.2022.

В той же час, враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час затрачений на надання таких послуг, а також критерій розумності адвокатських витрат та заперечення представника позивача адвоката Калантаєнка С.В., колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_3 , на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 1500 грн.

Керуючись ст.ст. 367-369, п.1 ч.1 ст.374, ст..ст.375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 залишити без задоволення .

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1500 гривень витрат на правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 липня 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: Т. А. Левченко

С. С. Ткачук