КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/9913/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м. Київ

Справа № 757/56940/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.10.1995 року позивач здійснював нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу до 03 жовтня 2017 року. Наказом Міністерства юстиції України від 13.06.2017 року за №1880/5 прийнято рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р.В. до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

29 серпня 2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва за результатами розгляду поданого ОСОБА_1 позову до Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5.

Позивач вважає, що протиправні рішення та дії відносно нього з боку відповідача діяли та продовжувались в часі з 13.06.2017 року (день видачі наказу Міністерством юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5) і фактично до 02.07.2020 року (день повного відновлення законних прав, ухваленням Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду постанови у справі № 826/8783/17 за касаційною скаргою, поданою відповідачем), тобто протягом більше трьох років.

У рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року, у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 року та у постанові КАС у складі Верховного Суду від 02.07.2020 року у справі 826/8783/17, встановлено незаконність, протиправність, безпідставність та необґрунтованість рішень і дій контролюючого органу, у зв`язку з яким позивач вимушений був звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідач, застосовуючи до позивача тимчасове припинення доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вчинив до позивача дискримінаційні дії, фактично позбавив його єдиного джерела доходів, призвів до обставин, які змусили його припинити здійснювати нотаріальну діяльність з огляду на відсутність можливості вільно та без будь-якої дискримінації займатися такою діяльністю і отримувати від неї дохід.

Згідно податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік позивач отримав дохід у розмірі 919 752 грн., у 2015 році - 502 366 грн., у 2014 році - 686 344 грн., таким чином, середньорічний дохід за останні 3 роки, які передували порушенню прав, дохід від нотаріальної діяльності складав: 919 752 грн. + 502 366 грн. + 686 344 грн. = 2 108 462 грн. : 3 = 702 820, 66 грн.

З часу прийняття відповідачем незаконного рішення (13.06.2017 р.) і до прийняття рішення про припинення нотаріальної діяльності позивача (03.10.2017 р.) пройшло майже 4 місяці. Враховуючи, що 4 календарних місяці складають 3 частину року, дохід, який би отримав позивач, якби його право не було порушене відповідачем, обчислюється за формулою: 702 820,66 грн. (середньорічний дохід) : 3 ( частина календарного року) = 234 273, 55 грн.

Крім цього, позивач у повному обсязі відшкодовував власнику житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 витрати, пов`язані із його утриманням та сплатою комунальних послуг, які за період з 13.06.2017 року по 03.10.2017 року склали суму 2085, 13 грн.

Звертаючись за наданням медичних послуг, оскільки дії відповідача порушили звичний спосіб життя позивача і їх стресовий характер вплинув у тому числі і на його здоров`я, останній вимушений був звертатися до лікарів: так наприклад при зверненні до УЗД ЛДЦ ТОВ «Меддіагностика» сплачено 710 грн.

Позивач зазначає, що звернення до лікарських установ свідчить про те, що неправомірні дії відповідача спричинили йому довготривалий стрес, який викликав порушення звичного способу життя, порушив його якість і наніс моральну шкоду, а також шкоду діловій репутації як нотаріуса та фахівця.

Таким чином, загальна сума матеріальної шкоди, заподіяної відповідачем позивачу складає 237 068, 68 грн.: 234 273, 55 грн. ( дохід, який би отримав позивач за 4 календарних місяці, якби його право не було порушене відповідачем) + 2085, 13 грн. ( відшкодування витрат власнику житлового приміщення, яке займав позивач, на його утримання) + 710 грн. (витрати на медичні послуги).

Згідно з висновком експерта-психолога від 20.11.2020 року ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій, рішень, бездіяльності органів державної влади, окремих посадових (службових) осіб, пов`язаних із видачею наказу Міністерством юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5 дійсно спричинені моральні страждання (моральна шкода). Грошовий еквівалент моральних страждань (моральної шкоди) спричинені громадянину ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій, рішень, бездіяльності органів державної влади, окремих посадових (службових) осіб, пов`язаних із видачею наказу Міністерством юстиції України від 13.06.2017 року №1880/5 можна визначити в розмірі від 1500 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 лютого 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції порушив процесуальний закон, зокрема п.п.2,3 ч.3 ст. 265 ЦПК України, оскільки не відобразив у своєму рішенні щодо заявленого стороною позивача клопотання про виклик і допит у судовому засіданні експерта - психолога ОСОБА_2 . Суд безпідставно не прийняв до уваги висновок експерта - психолога від 20.11.2020 року.

Зазначає, що суд не встановив, чи були порушені права ОСОБА_1 . Якщо так, то які саме права були порушені Державою Україна в особі Міністерства юстиції України, в чому полягає таке порушення прав, свобод чи інтересів, що безумовно вказує на неповноту та не об`єктивність судового рішення, невиконання вимог визначених у ст. ст. 263, 264 ЦПК України. Звертає увагу на п.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16. Також посилається на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 500/6738/16-ц.

Вказує, що матеріальні збитки у формі упущеної вигоди ним доведені належними і допустимими доказами та розрахунками. Зокрема, за три роки, які передували порушенню його прав з обмеження доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, він отримував стабільні доходи від здійснення нотаріальної діяльності.

Звертає увагу на те, що з часу прийняття відповідачем незаконного рішення (13.06.2017 р.) і до прийняття рішення про припинення нотаріальної діяльності позивача (03.10.2017 р.) пройшло 4 місяці. Враховуючи, що 4 календарних місяці складають третю частину календарного року, дохід, який би отримав позивач за звичайних умов, якби його право не було порушене відповідачами, обчислюється за формулою: 702 820,66 грн. (середньорічний дохід) : 3 (частина календарного року) = 234 273,55 грн. У період з 13.06.2017 р. по 03.10.2017 р. (за чотири місяці) він не отримував ніякого доходу від такої діяльності. Зазначені обставини підтверджені деклараціями про доходи за вказаний період часу. Судом не визнано ці докази недопустимими чи неналежними, тоді як вони містять печатки органів Державної податкової інспекції, що свідчить про офіційне визнання Державою України.

Також, безпідставними є висновки суду про умовні припущення щодо квитанції про оплату послуг із медичного обстеження при зверненні до УЗД ЛДЦ ТОВ «Меддіагностика» (сплачено 710,00 грн.), що підтверджується відповідною квитанцією, і є письмовим доказом, якому суд мав надати правову оцінку, як окремо, так і у сукупності із іншими доказами, відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, але всупереч цій нормі закону така оцінка відсутня.

Суд, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1500 000 грн., протиправно і незаконно відхилив висновок експерта-психолога ОСОБА_2 від 20.11.2020 р. та інші письмові докази, наявні в матеріалах справи, а саме: висновок спеціаліста-невролога від 02.04.2018 р., висновок лікувально-діагностичного центру «Меддіагностика» від 27.09.2017 р., висновок клініко-біохімічної лабораторії від 21.10. 2017 р., висновок про загально клінічне дослідження крові у Державній установі академії медичних наук України від 02.10.2017 р.

Звертає увагу на те, що належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. ( п.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс 19).

У даному випадку таким доказом є рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 826/8783/17, залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 липня 2020 року, яким визнано протиправним та скасовано наказ за №1880/5 Відповідача-2.

Вказує, що наявність моральної шкоди заподіяної йому, як фізичній особі, яка має право на працю, гарантоване ст. 43 Конституції України, від таких вище перелічених рішень та дій, що вчинені Державою в особі Міністерства юстиції України. Обмеження доступу нотаріуса до Державного реєстру по своїй суті є санкцією, відповідальністю за порушення здійснення нотаріусом такої діяльності, потребує наведення відповідних фактів і доказів. Після застосування такої санкції (відповідальності) до нотаріуса його трудова діяльність обмежується істотно, він позбавлений вчиняти угоди із нерухомим майном, відповідно істотно обмежені й доходи нотаріуса від такої діяльності, яка практично втрачає сенс на певний період часу ( 1 рік), оскільки витрати ( оподаткування, зокрема сплата ЄСВ самозайнятою особою здійснюється незалежно від наявності доходу (заробітку) і т.п.), перевищують доходи нотаріуса від діяльності.

У відзиві на апеляційну скаргу головний спеціаліст відділу регресної роботи Управління судового забезпечення держави Департаменту з питань судової роботи Євглевська О., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що тимчасове обмеження доступу позивача, як державного реєстратора,до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не позбавляє позивача права та об`єктивної можливості займатись незалежною нотаріальною діяльністю в порядку, передбаченому Законом України «Про нотаріат», вчиняти нотаріальні дії, посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності та отримувати винагороду за працю.

Таким чином, застосування до позивача, як до державного реєстратора, тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не можна ототожнювати з порушенням права позивача на працю та права займатись незалежною нотаріальною діяльністю. При цьому, з поданих позивачем доказів вбачається, що позивач припинив нотаріальну діяльність на підставі поданої ним заяви від 29.09.2017 відповідно до статей 30, 30-1 Закону України «Про нотаріат».

В якості обґрунтування розміру матеріальної шкоди позивач вказує на те, що в штаті позивача перебувало двоє найманих працівників, яким вчасно виплачувалась заробітна плата та своєчасно нараховувались соціальні внески. Вважає, що заробітна плата штатних працівників приватного нотаріуса за своєю правовою природою не являється збитками, а є винагородою за працю. Позивач не припиняв здійснення нотаріальної діяльності та мав у своєму штаті помічника нотаріуса та юрисконсульта, яким в установленому законодавством порядку виплачувалась заробітна плата та нараховувались соціальні внески. За таких обставин відсутні підстави для перекладення обов`язку з виплати заробітної плати працівникам та сплати відповідних податків до бюджету з роботодавця на державу.

З огляду на те, що позивач не припиняв займатись незалежною нотаріальною діяльністю в порядку, передбаченому Законом України «Про нотаріат», вважає також безпідставними вимоги позивача про відшкодування йому з державного бюджету витрат, пов`язаних із здійсненням нотаріальної діяльності та утриманням робочого місця приватного нотаріуса. Вказані витрати не являються збитками в розумінні положень статті 22 ЦК України та не підлягають відшкодуванню з державного бюджету.

Крім того, позивач не надав суду доказів, які підтверджують оплату нарахованих ним витрат за 2017 рік. З договору про компенсацію витрат від 02.02.2016 не вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є робочим місцем (конторою) приватного нотаріуса. Компенсація комунальних витрат за проживання громадянки ОСОБА_3 в належній останній квартирі здійснювалось позивачем на договірних засадах та не пов`язана із здійсненням ним нотаріальної діяльності. Вказані комунальні витрати не можуть розглядатись у якості збитків, спричинених внаслідок тимчасового блокування доступу державного реєстратора до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак відсутні підстави для стягнення їх з державного бюджету. Крім того, позивач не надав суду доказів оплати таких витрат.

Також, позивач визначає суму збитків в розмірі 234 273,55 грн. за 4 місяці як третю частину середнього доходу, який на думку позивача він міг отримати, в разі якщо б його право не було порушено. Однак, з позицією позивача про те, що нарахована сума є збитками у вигляді упущеної вигоди не можна погодитись з огляду на те, що можливість отримання позивачем доходів у заявленій сумі є лише припущенням позивача і подані позивачем декларації за минулі роки не можуть розглядатись у якості доказів можливих доходів позивача за інші періоди, а тому відсутні підстави для стягнення нарахованих позивачем грошових коштів в сумі 234 273,55 грн. з державного бюджету.

Вказує, що висновок експерта-психолога від 20.11.2020 року є недопустимим доказом. Вважає, що відсутній та не доведений прямий причинно-наслідковий зв`язок між встановленими захворюваннями позивача та тимчасовим блокуванням доступу державного реєстратора Левицького Р.В. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і діями відповідача, пов`язаними із видачею наказу від 13.06.2017 №1880/5.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача Міністерства юстиції України Євглевська О.В. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач Державна казначейська служба України про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника в судове засідання не направив, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року, у справі № 826/8783/17 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зобов`язано Державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України розблокувати доступ державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вказаним рішенням адміністративного суду встановлено наступні обставини.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 26 квітня 2017 року №1509/7 «Про проведення моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р.В. включено до переліку державних реєстраторів, щодо яких у строк до 01 червня 2017 року проводився моніторинг реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З наданих ОСОБА_1 матеріалів вбачається, що під час моніторингу здійснених ним реєстраційних дій були виявлені порушення порядку державної реєстрації прав, про що 16 травня 2017 року було складено акт. Матеріалами справи підтверджується, що вказаний акт слугував підставою для проведення камеральної перевірки відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24 травня 2017 року №1795/7.

За результатами проведеної камеральної перевірки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р.В. була складена довідка від 06 червня 2017 року, в ході якої встановлено, що позивачем порушено вимоги статей 10, 16, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 9, 10, 12, 13, 19, 20, 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, пунктів 11-13, 15, 21, 31, 56 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, Вимоги до оформлення заяв та рішень у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 21 листопада 2016 року №3276/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 21 листопада 2016 року за №1505/29635.

Вказаною довідкою про результати перевірки рекомендовано тимчасово заблокувати доступ державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік.

На підставі зазначеної довідки Міністерством юстиції України видано наказ №1880/5 від 13 червня 2017 року, яким приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Левицькому Р.В. тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні погодився з доводами позивача про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 826/8783/17 встановлює протиправність наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 про тимчасове блокування приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Левицькому Р.В. доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік.

Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди (збитків) на суму 234 273, 55 грн., заявленої позивачем як сума доходу, який би він отримав від здійснення нотаріальної діяльності, якби його право не було порушене відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що сума збитків, яку просив стягнути позивач на відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди), обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу. При цьому, судом також враховано, що наказом Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 було тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Р.В. міг вчиняти інші нотаріальні дії та отримувати від цього прибуток.

Враховуючи, що у період з 13.06.2017 року по 03.10.2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Р.В. був діючим нотаріусом, то не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення майнової шкоди щодо утримання квартири та сплати комунальних послуг, які за період з 13.06.2017 року по 03.10.2017 року склали суму 2085, 13 грн.

Також суд вважав, що позивачем не доведено, що витрати позивача при зверненні до УЗД ЛДЦ ТОВ «Меддіагностика» в сумі 710 грн. є реальними збитками від прийняття наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 та між такими витратами і наказом існує причинно-наслідковий зв`язок.

З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з Держави України на користь позивача матеріальної шкоди колегія суддів погоджується, оскільки вони зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права та відповідають обставинам справи.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 22 ЦК України, яку позивач, у тому числі, визначив підставою позову, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки особи, яка завдавала шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є безумовним та безпосереднім наслідком такої протиправної поведінки.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) зроблено висновок, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вину завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

За змістом частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Звертаючись до суду із цим позовом позивач ОСОБА_1 вказував, що єдиною підставою нездійснення ним нотаріальної діяльності та як наслідок - неотримання доходу був саме наказ Міністерства юстиції України №1880/5 від 13 червня 2017 року, яким приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Левицькому Р.В. тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо); 2) вживають заходів щодо охорони спадкового майна; 3) видають свідоцтва про право на спадщину; 4) видають свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; 5) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); 6) видають свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; 7) провадять опис майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; 8) видають дублікати нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; 9) накладають заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; 9-1) накладають заборону щодо відчуження грошових сум, що будуть зараховані заявником вимоги, визначеним відповідно до частини четвертої статті 65-2 Закону України "Про акціонерні товариства", на рахунок умовного зберігання (ескроу), відкритий відповідно до зазначеного закону; 10) засвідчують вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них; 11) засвідчують справжність підпису на документах; 12) засвідчують вірність перекладу документів з однієї мови на іншу; 13) посвідчують факт, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; 14) посвідчують факт, що фізична особа є живою; 15) посвідчують факт перебування фізичної особи в певному місці; 16) посвідчують час пред`явлення документів; 17) передають заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; 18) приймають у депозит грошові суми та цінні папери; 19) вчиняють виконавчі написи; 20) вчиняють протести векселів; 21) вчиняють морські протести; 22) приймають на зберігання документи.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» нотаріус є державним реєстратором.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) державний реєстратор : встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Відповідно до п. 4 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26 жовтня 2011 року , ведення Державного реєстру прав передбачає: 1) формування та реєстрацію заяв (запитів) у базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру прав ; 2) пошук відомостей у Державному реєстрі прав; 3) оформлення рішень, свідоцтв про право власності на нерухоме майно; 4) відкриття розділів Державного реєстру прав та/або внесення записів до нього; 5) внесення змін до записів Державного реєстру прав, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування записів Державного реєстру прав; 6) надання інформації з Державного реєстру прав; 7) закриття розділів Державного реєстру прав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 826/8783/17, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2019 року та постановою Верховного Суду від 02 липня 2020 року, за результатами проведеної камеральної перевірки відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 24 травня 2017 року №1795/7 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Р.В. була складена довідка від 06 червня 2017 року, в ході якої встановлено, що позивачем порушено вимоги статей 10, 16, 18, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 9, 10, 12, 13, 19, 20, 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25 грудня 2015 року, пунктів 11-13, 15, 21, 31, 56 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, Вимоги до оформлення заяв та рішень у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 21 листопада 2016 року №3276/5, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 21 листопада 2016 року за №1505/29635.

На підставі зазначеної довідки Міністерством юстиції України видано наказ №1880/5 від 13 червня 2017 року, яким приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Левицькому Р.В. тимчасово заблоковано доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 1 рік.

Таким чином, у зв`язку з прийняттям Міністерством юстиції України наказу від 13.06.2017 року № 1880/5 приватний нотаріус Левицький Р.В. був позбавлений можливості вчиняти ті нотаріальні дії, які потребують здійснення функцій державного реєстратора.

Разом з тим, обсяг інших повноважень позивача як приватного нотаріуса для вчинення нотаріальних дій, визначених ст. 34 Закону України «Про нотаріат», що не потребують здійснення функцій державного реєстратора, обмежений не був.

Отже, застосування до позивача, як до державного реєстратора, тимчасового блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно неможливо ототожнювати з порушенням права позивача на працю та права займатись незалежною нотаріальною діяльністю.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідач, застосовуючи до позивача тимчасове припинення доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вчинив до позивача дискримінаційні дії, фактично позбавив його єдиного джерела доходів, призвів до обставин, які змусили його припинити здійснювати нотаріальну діяльність з огляду на відсутність можливості вільно та без будь-якої дискримінації займатися такою діяльністю і отримувати від неї дохід.

Вказаним доводам позивача також була надана оцінка судом першої інстанції та зроблено обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині, оскільки позивач не довів, що він неодмінно міг і повинен був отримати доходи від здійснення діяльності приватного нотаріуса у заявленому ним розмірі, і лише неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості у повному обсязі отримати дохід від здійснення повноважень приватного нотаріуса.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки позивачем не було надано безспірних доказів прямого причинно-наслідкового зв`язку між наказом Міністерства юстиції України від №1880/5 від 13 червня 2017 року та заподіянням йому майнової шкоди у вигляді неотриманого ним доходу за період з 13 червня 2017 року по 03 жовтня 2017 року.

Також судом першої інстанції було зроблено обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для стягнення майнової шкоди у вигляді оплати вартості утримання квартири та сплати комунальних послуг , які за період з 13.06.2017 року по 03.10.2017 року склали суму 2085, 13 грн., враховуючи, що у вказаний період приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левицький Р.В. був діючим нотаріусом.

Крім того, з договору про компенсацію витрат від 02.02.2016 року не вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є робочим місцем приватного нотаріуса.

Правильним також колегія суддів вважає висновок суду про те, що позивачем не доведено, що його витрати на проведення ультразвукового обстеження 27 вересня 2017 року в Лікувально-діагностичному центрі ТОВ «Меддіагностика» в сумі 710 грн. є реальними збитками внаслідок прийняття наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 та між такими витратами і наказом існує причинно-наслідковий зв`язок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що всупереч приписам частини п`ятої статті 106 ЦПК України у висновку експерта-психолога від 20.11.2020 року, виготовленого на підставі адвокатського запиту № К-1 від 12.10.2020 року, не зазначено, що його підготовлено для подання до суду. Оцінивши поданий позивачем висновок експерта-психолога від 20.11.2020 року у взаємному зв`язку із іншими доказами у справі, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Також, враховуючи правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 11 липня 2019 року у справі № 757/24365/18-ц, суд вважав, що сам по собі факт наявності судового рішення про визнання дій Міністерства юстиції України неправомірними, за умови недоведення вищенаведених обставин, не є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди.

Проте висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди колегія суддів вважає помилковим.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а, у постановах від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19 , від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19, 24 березня 2020 року у справі №818/607/17, у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди ( Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89; від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19 Верховний Суд зазначив, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив та чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. ( висновки Верховного Суду у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 227/2918/19 ; у постанові від 24 березня 2021 року у справі № 545/1871/19; у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, понесених моральних страждань, не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням завдавача шкоди як обов`язкових елементів для можливості відшкодування шкоди.

Такі висновки суду не відповідають вищенаведеним нормам, встановленим у справі обставинам та наявним у справі доказам.

Так, вищевказаним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року адміністративний позов приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зобов`язано Державне підприємство «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України розблокувати доступ державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до висновків Окружного адміністративного суду м. Києва у вказаному рішенні від 29 серпня 2018 року, задовольняючи позов, адміністративний суд виходив з того, що положення статті 371 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV (набрала чинності 02 листопада 2016 року) та Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 (набрав чинності з 30 грудня 2016 року) не можуть застосовуватись до подій (правовідносин), що здійснені до набрання ними чинності, адже закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Окрім того, Закон №1952-IV та Порядок № 990 не містять норм, які б передбачали право Міністерства юстиції України здійснювати моніторинг або проводити перевірки реєстраційних дій, вчинених державними реєстраторами або суб`єктами державної реєстрації прав до моменту набрання чинності вказаними правовими нормами. Тобто, в даному випадку, Міністерство юстиції України, визначаючи в якості однієї із підстав для проведення перевірки положення статті 371 Закону №1952-IV, обмежив своє право щодо здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав в частині проведення моніторингу та призначення камеральних перевірок реєстраційних дій, вчинених суб`єктами державної реєстрації прав та державними реєстраторами до набрання чинності приписами статті 371 Закону №1952-IV та Порядку № 990.

Оскільки перевірка реєстраційних дій позивача, вчинена за жовтень 2016 року, тобто за межами вимог Порядку № 990 та Закону №1952-IV, враховуючи положення частини другої статті 6, частини другої статті 19, статті 58 Конституції України, частини другої статті 2 та частини першої статті 7 КАС України, адміністративний суд дійшов висновку, що наказ від 13 червня 2017 року №1880/5 «Про тимчасове блокування доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» є протиправним та підлягає скасуванню.

Залишаючи без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року, Верховний Суд у постанові від 02 липня 2020 року також зазначив, що в матеріалах справи є експертний висновок від 11 жовтня 2017 року, складений експертно-правовою комісією при Нотаріальній палаті України (який був врахований судами попередніх інстанцій) відповідно до якого, прийняте Міністерством юстиції України рішення у формі наказу №1880/5 від 13 червня 2017 року є неспівмірним з діями, які були ним вчинені і його не можна вважати достатньо обґрунтованим. Верховний Суд вважав прийнятними висновки судів попередніх інстанцій про неможливість надати правову оцінку мотивам позивача, які стосуються дій останнього при реєстрації права власності, в контексті спірного наказу, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б кваліфікували дії нотаріуса як порушення чинного законодавства. З урахуванням наведеного Верховний Суд визнав вірними висновки судів першої й апеляційної інстанцій про протиправність оскаржуваного наказу №1880/5 від 13 червня 2017 року та наявність підстав для його скасування.

Таким чином, визнання протиправним та скасування рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року наказу Міністерства юстиції України від 13 червня 2017 року №1880/5 про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про незаконність прийнятого Міністерством юстиції України рішення у формі наказу №1880/5 від 13 червня 2017 року.

Отже, судом першої інстанції не враховано, що рішенням суду задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державного підприємства «Національні інформаційні системи» та визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України про притягнення ОСОБА_1 - приватного нотаріуса, що здійснював функції державного реєстратора, до відповідальності згідно з ст. 37-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку здійснення контролю у сфері державної реєстрації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 990 від 21.12.2016 року.

У даному випадку відшкодування здійснюється незалежно від вини, тобто судом неправильно не застосовано норми частини першої статті 1173 ЦК України (згідно з якими шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів) та статті 1174 ЦК України (відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи).

Відповідно до висновку експерта психолога ОСОБА_2 від 20 листопада 2020 року, громадянину ОСОБА_1 внаслідок неправомірних дій, рішень та бездіяльності органів державної влади, окремих посадових ( службових) осіб, пов`язаних з видачею наказу Міністерства юстиції України від 13.06.2017 року № 1880/5 про тимчасове блокування доступу державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Левицького Романа Всеволодовича до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дійсно спричинені моральні страждання ( моральна шкода).

Обґрунтовуючи неможливість прийняття даного висновку як належного та допустимого доказу, суд першої інстанції послався на те, що всупереч приписам ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта-психолога від 20.11.2020 року, виготовленого на підставі адвокатського запиту № К-1 від 12.10.2020 року, не зазначено, що його підготовлено для подання до суду.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки він не відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

За правилами частин першої та п`ятої статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Як вбачається з висновку експерта-психолога ОСОБА_2 від 20.11.2020 року, виготовленого на підставі адвокатського запиту № К-1 від 12.10.2020 року адвоката Клочко С.В. щодо психологічного обстеження позивача ОСОБА_1 , експерт психолог зазначив, що він попереджений про кримінальну відповідальність за подання завідомо неправдивого висновку відповідно до ст. 384 КК України.

У першому абзаці вступної частини висновку ( а.с. 40, зворот) зазначено, що оскільки висновок експерта психолога буде використаний в суді, то експерт психолог керується вимогами Закону України «Про судову експертизу», а також вимогами Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення судових експертиз.

Вивчивши та дослідивши вказаний висновок експерта, колегія суддів вважає, що в частині пункту першого висновок відповідає вимогам ст. 102, 106 ЦПК України та може бути прийнятий до уваги судом як належний та допустимий доказ, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування. Зокрема, висновком підтверджено факт заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав внаслідок прийняття Міністерством юстиції України неправомірного наказу про притягнення до відповідальності позивача як приватного нотаріуса - державного реєстратора.

Як зазначено у висновку, негативні переживання ( страждання) позивача виникли внаслідок несподіваного і надмірного застосування санкцій Міністерством юстиції України, що потягло за собою втрату статусу і професійної репутації позивача, руйнування його життєвих планів, втрату впевненості у своєму добробуті і передбачуваності свого життя. Також негативні переживання виникли внаслідок втрати своїх клієнтів, втрати репутації як порядного фахівця, внаслідок публічного оприлюднення у списках приватних нотаріусів, яким заборонено доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в мережі Інтернет, на сайті Міністерства юстиції України, розповсюдження такої інформації у соціальних мережах, що спричинило погіршення психічного і фізичного самопочуття. Позивач зазнач негативних переживань ( страждань) внаслідок необхідності докладання зусиль для підтримання своєї самооцінки в ситуації втрати соціального статусу активної людини, долученої до професійної діяльності; емоційного вигоряння, втрати інтересу до професійної діяльності; позивач перебував у стані депресії внаслідок погіршення фінансового становища, стану невизначеності стосовно подальшого життя, після його 22-річної успішної кар`єри приватного нотаріуса, внаслідок руйнування звичайних соціальних зв`язків та приниження перед клієнтами і колегами.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за неможливе прийняти до уваги пункт 2 вказаного висновку, яким таке відшкодування визначено у розмірі 1500 000 грн., оскільки висновок у цій частині ґрунтується на припущеннях, містить суперечливі твердження, при визначенні розміру відшкодування експертом враховані висловлені самим позивачем фактори, які не мають безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку з неправомірним наказом Міністерства юстиції України, а саме: негативні переживання внаслідок втрати роботи приватного нотаріуса, вимушеного прийняття рішення про припинення нотаріальної діяльності, наявності перепон при подачі документів до державного нотаріального архіву. Як зазначено у висновку, сам позивач вважає, що винесення рішення про грошову компенсацію моральної шкоди хоча й відіграє важливу роль, проте не є ефективним способом відновлення попереднього стану речей.

З матеріалів справи вбачається, що позивач припинив нотаріальну діяльність на підставі поданої ним заяви від 29.09.2017 відповідно до статей 30, 30-1 Закону України «Про нотаріат».

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач в апеляційній скарзі також посилався на те, що внаслідок прийняття неправомірного наказу Міністерства юстиції України він тривалий час перебував у стані депресії, в нього були нервово-психологічні зриви, що спричинили виникнення у нього такої хвороби як енцефалопатія 1-2 стадії з астеновегетативним і церебралістичним синдромом, що було встановлено лікарем - неврологом на початку квітня 2018 року, зниження функціонального (перфузійного) резерву мозкового кровообігу в басейні обох середніх мозкових артерій та зрив ауторегуляції за висновком лікувально-діагностичного центру «Меддіагностика» від 27.09.2017 року.

Проте зазначені доводи колегія суддів відхиляє, оскільки консультативний висновок спеціаліста та протокол ультразвукового обстеження не є достатніми доказами причинно-наслідкового зв`язку між неправомірним рішенням відповідача та виникненням у позивача зазначеної хвороби.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції.

При таких обставинах, враховуючи доведеність заподіяння моральної шкоди позивачу внаслідок прийняття неправомірного наказу Міністерства юстиції України, характер допущених стосовно позивача порушень, обсяг та глибину його моральних страждань, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, на користь позивача підлягає стягненню з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди, прийняття в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача з держави України за рахунок коштів державного бюджету у відшкодування моральної шкоди 5000 грн., у задоволенні іншої частини позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

В іншій частині оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди та прийняти в цій частині постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди- задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 5000 ( п`ять тисяч) гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.