КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4734/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року у складі судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

УС Т А Н О В И В :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом у якому просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Брусилівського районного суду Житомирського області від 18.07.2017 розірвано та в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Вказано, що дитина спочатку проживала із матір`ю позивачки, яка допомагала у його вихованні, а 26.04.2018 позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , який безпосередньо брав та бере участь у вихованні сина.

Відповідач за час окремого проживання жодного разу не поцікавився здоров`ям, матеріальним благополуччям сина, не надавав матеріальної допомоги на забезпечення потреб дитини, у зв`язку з чим вона, позивачка не зверталася до суду із заявою про стягнення аліментів. Самостійно відповідач не вітав сина з днем народження чи іншими святами, не провів з ним жодного дня, гуляючи чи відвідуючи дитячі розваги.

Син зареєстрований за адресою відповідача, але там не проживав, позивачка разом з дитиною після народження проживала у матері, а потім у квартирі чоловіка, при цьому вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні сина з батьком, не змінювала номер телефону та не переховувалася.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, не належне дослідження та оцінка доказів долучених до справи, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначено, що в порушення норм процесуального права, районним судом не було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі, розпочато слухання справи по суті без розгляду клопотання про необхідність залучення адвоката до справи, що унеможливило в подальшому заявити клопотання про виклик свідків, надання пояснень по справі, винесено рішення без врахування відповіді на відзив, а також суд не повідомив позивача про належне повідомлення сторін по справі, чи відомі йому причини неявки, та не заслухав думку позивача про можливість слухання справи без участі всіх учасників.

Вказано, що судом не було досліджено та надано оцінку висновку Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та акт дослідження умов проживання дитини та її ставлення до біологічного батька, а також не прийнято до уваги письмові пояснення свідків.

Крім того судом не враховано, що батько не виконує обов`язок утримання дитини та доказів, які б підтверджували надання або хоча б бажання надання матеріальної допомоги, відповідачем до справи не долучено.

Скаржник також, вказала, що між біологічним батьком і сином втрачено будь-який контакт, їх зустрічі негативно впливають на психологічний стан та розвиток дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважає, що відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав та посилаючись на бажання відновити зв`язок та нормальні стосунки батька з сином, просить рішення районного суду, яке постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні, ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу задовольнити.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність (а.с.128, 132).

Від Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист про розгляд справи без участі її представника (а.с. 134).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 18.07.2017 шлюб, укладений між сторонами, розірвано (а.с. 15).

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Із довідки, виданої ВК Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 25.06.2021 № 227, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом із бабусею ОСОБА_6 (а.с. 14).

Відповідно до довідки від 08.06.2021 виданої дошкільним навчальним закладом (Ясла-Садок) № 149 Дарницького району м. Києва, син сторін ОСОБА_3 відвідує зазначений заклад з 01.09.2019 по теперішній час (а.с. 12).

Згідно листа КНП "ЦПМСД № 2" Дарницького району м. Києва від 30.06.2021 № 2159 дитина ОСОБА_5 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває під спостереженням лікаря-педіатра з 06.08.2018. Під час відвідування лікаря-педіатра дитина знаходилася у супроводі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 13).

Також встановлено, що ОСОБА_2 проживає та зареєстрований разом зі своїм сином від першого шлюбу - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , у якій також зареєстрований син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 49-51).

Згідно наданої ЖЕД № 7 від 25.10.2021 №154 характеристики на ОСОБА_2 , за період його проживання за вказаною адресою, до житлового органу не надходило повідомлень щодо порушення порядку, скарг і нарікань від сусідів (а.с. 52).

Крім того, відповідач є працевлаштований, що убачається з договору № 05/20 від 01.10.2021 укладеного із ПрАТ "Мехбуд" (а.с. 53).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що до справи не долучено належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для позбавлення його батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 . Також, суд керувався тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави - учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 08.12.2021 Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація склала висновок №101-9413/02 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 135-136).

У вказаному висновку орган опіки та піклування Дарницького району міста Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись за змістом на те, що з моменту розірвання шлюбу батько з дитиною не проживає, зі слів матері не бере участі у вихованні, розвитку та утриманні дитини, востаннє батько бачив свого сина в трьохмісячному віці, на сьогодні дитина його не знає як батька, батьком називає вітчима та разом з матір`ю проживає за адресою АДРЕСА_2 . При проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що для ОСОБА_3 створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної місті Києві державної адміністрації, яке відбулося 28.10.2021, були присутні ОСОБА_1 , та ОСОБА_8 . Мати пояснила, що батько не спілкується з сином дитина його не знає, хоча батько знав, де ми проживаємо з дитиною. Батько повідомив, що він проти позбавлення його батьківських прав, він дійсно не спілкується з дитиною, боявся травмувати дитину.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом не враховано висновок органу опіки та піклування чим допущено неповне з`ясування дійсних обставин справи - безпідставні, остільки указаний висновок долучено під час апеляційного провадження у справі та не спростовує відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки висновок органу опіки та піклування оцінений апеляційним судом поряд із іншими доказами і визнано таким, що не є вирішальним під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Також колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не прийняття судом до уваги пояснень свідків, оскільки вказаному доказу районним судом надано належну оцінку та обґрунтовано встановлено його не відповідність вимогам ст.ст. 77-79 ЦПК України.

Необґрунтованими колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги про те, що 29.09.2021 слухання справи розпочато з порушенням прав позивачки без розгляду клопотання про необхідність залучення адвоката до справи та можливості за явлення інших клопотань, не враховано відповіді на відзив, а також суд не повідомив позивачку про належне повідомлення сторін по справі та не заслухав її думку про можливість слухання справи без участі всіх учасників.

Так, відповідно до інформації, яка міститься у протоколі судового засідання, під час судового розгляду справи 29.09.2021судом позивачці було роз`яснено права та обговорено питання розгляду справи у відсутність осіб, що повідомлялися належно. Клопотань щодо потреби сторони спору у правовій допомозі чи будь-яких інших клопотань по справі ОСОБА_1 заявлено не було. При цьому, підлягає до врахування і та обставина, що цього дня по справі було оголошено перерву й вирішено спір 11.11.2021 за участю позивачки з представником та відповідача.

Зі справи убачається, що учасники справи цього дня не заперечували проти завершення розгляду справи, будь-яких клопотань не заявляли, в той час як відповідь на відзив надійшла до суду 15.11.2021, тобто після ухвалення по справі рішення, що виключало відповідну оцінку його у рішенні.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Європейський суд з прав людини зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, а факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Убачається, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, посилаючись на те, що з 2018 року позивачка чинила перешкоди у спілкуванні з дитиною та його бажанням приймати участь в утриманні та вихованні сина.

Відповідачем також вчинялися дії, щодо можливості надання матеріальної допомоги, шляхом укладання договору про утримання дитини з визначенням порядку побачень з сином та погодженням розміру щомісячної плати на його утримання (а.с. 103), проте у відповідь на звернення позивач заперечила, зазначивши, що зустріч з дитиною може завдати сину серйозну емоційну шкоду, оскільки він не знає відповідача як тата (а.с. 104).

Разом з тим, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Савіни проти України").

У рішенні "Хант проти України" Європейський суд з прав людини вказав, констатував, що факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи містяться докази вчинення батьком дій, які свідчить про небайдужість до дитини, що неактивна участь батька в житті сина спричинена, у тому числі, за відсутністю інформації про місце перебування сина.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів дійшла висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм чинного законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 липня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді: