Справа № 161/2813/21 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Провадження № 22-ц/802/789/22 Категорія: 66 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Вимоги обґрунтовує тим, що їй та її неповнолітній дочці ОСОБА_4 належить на праві спільної часткової власності ј та ѕ частки двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що 15.09.2016 року та 20.03.2018 року ОСОБА_3 видала на її ім`я довіреності з правом відчуження належної частки вказаної квартири.

В подальшому, 23.04.2018 року відповідач разом з чоловіком виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, а 26.12.2018 року вона частково реалізувала право надане відповідачем згідно довіреності та подарувала меншій дочці ОСОБА_4 ј частку квартири, що належала відповідачу.

Зазначає, що відповідач більше одного року не проживає у спірній квартирі, не оплачує комунальні послуги, не проявляє жодної зацікавленості щодо жила. При цьому, Міністерство внутрішніх справ Держави Ізраїль видало ОСОБА_3 посвідчення особи, а 13.10.2020 року додаток до цього посвідчення з реєстрацією місця проживання.

Таким чином, у неї, як законного власника майна, виникла необхідність для усунення порушення її прав шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою.

В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила визнати відповідача та її малолітнього сина такими, що втратили право користування квартирою, що розташована в АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу,в якій вказує, що суд першої інстанції неналежно розглянув позовні вимоги, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 ,, яка підтримала апеляційну скаргу та представника відповідача ОСОБА_6 , який апеляційну скаргу заперечив, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_2 та її частка становить - ј вказаної нерухомості (а.с. 6-7). Іншим співвласником є її дочка ОСОБА_4 .. Відповідачка ОСОБА_3 була співвласником даного жилого приміщення, після відчуження своєї частки залишається зареєстрованою у ньому разом з малолітньою дитиною, тобто це приміщення є її постійним місцем проживання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла.

Як з`ясовано в судовому засіданні, відповідач дійсно проживала в Державі Ізраїль з 23.04.2018 року та 26.04.2020 року та мала намір повернутись в Україну, про що свідчать придбані авіаквитки (а.с. 38), але не змогла це зробити через пандемію вірусної хвороби.

Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 16.04.2018 року ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_7 подарувати від її імені батькові ОСОБА_8 належну їй на праві власності ј частку квартири АДРЕСА_2 (а.с. 40), яку в подальшому анулювала.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та відповідачкою існує спір щодо права власності на спірне жиле приміщення.

Отже, з наведеного слідує, що відповідач та її неповнолітня дитина не втратили інтересу до житла в Україні і її відсутність в спірному жилому приміщенні протягом року зумовлена поважними причинами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що всупереч приписам чинного законодавства позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка виїхала до Ізраілю на постійне місце проживання, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються належними доказами. Крім того, позовні вимоги заявлені з іншої підстави, зокрема, обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 без поважних причин не проживає у спірному жилому приміщенні більше одного року з покликанням на ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно доп.1ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2022 рокув даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2022 року.

Головуючий

Судді :