Провадження № 2/761/116/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яницькій О.Л.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача 3: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири; визнання права власності; витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

В грудні 2017р. позивачка ОСОБА_3 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1- 5 т. 1) до відповідачів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в якому просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 серпня 1996 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525;

- визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м.;

- витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_6 на її користь.

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її троюрідна сестра ОСОБА_7 . Після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на зазначену вище спірну квартиру, яка належала померлій на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р.

24 квітня 2014р. позивачка звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 . В процесі оформлення спадщини вона в 2016р. з`ясувала, що відповідно до договору купівлі - продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320, укладеного від імені ОСОБА_7 , квартира була продана ОСОБА_4

25 липня 2014р. ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 та того ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири продав її ОСОБА_5 . В подальшому ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2014р. продав квартиру ОСОБА_6 . Проте, ОСОБА_7 не укладала договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, вказаний договір був «підроблений». В договорі купівлі продажу від 13 серпня 1996р., вказано, що він був зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320. Квартира належала на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування, №4С-842, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 14 серпня 1995р. і зареєстрованого в БТІ м. Києва 22 серпня 1995р. за № 9564. Разом з тим, відповідно до листів КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 21 серпня 2015р. №10566(И-2015), від 28 серпня 2015р. № 11054(И-2015), договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 серпня 1996р., зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» №1/1308-525, в Бюро не реєструвався. В реєстровій книзі №д.121-96 за реєстровим №27320 в Бюро проведена реєстрація права власності на інші об`єкти нерухомого майна новими поштовими адресами. ОСОБА_7 набула право власності на спірну квартиру, на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р., вказаний договір був зареєстрований в БТІ лише 12 жовтня 2004р., а не в 1995р., під реєстровим номером 7572. Також, в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованому на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», вказано, що він є додатком до біржового контракту від 13 серпня 1996р. за №1/1308. Відповідний біржовий контракт відсутній. Крім того, ОСОБА_7 проживала в квартирі АДРЕСА_1 , сплачувала комунальні послуги. В провадженні Шевченківського управління поліції ГУ НП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження №0000193 по факту вчинення шахрайських дій щодо заволодіння спірною квартирою. Також позивачка зазначала, що сторонами договору купівлі продажу від 13 серпня 1996р., є фізичні особи, і він мав бути нотаріально посвідчений. Оскільки договір купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., ОСОБА_7 за життя фактично не укладався, та не був нотаріально посвідчений, він підлягає визнанню недійсним. Також, зазначила, що вона прийняла спадщину після ОСОБА_7 належним чином, подавши про це відповідну заяву у встановлений законом шестимісячний строк. Проте, у зв`язку з тим, що на даний час право власності на квартиру зареєстроване за іншими особами, вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018р. відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

26 червня 2018р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 61-65 т.1), в якому відповідач ОСОБА_6 просив суд відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що ОСОБА_3 посилалася на те, що оспорюваний договір купівлі продажу спірної квартири від 13 серпня 1996р. не укладався, і одночасно просила визнати його недійсним, що не відповідає встановленим законом способом захисту прав позивача. Він є власником вказаної квартири, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02 грудня 2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л. за реєстровим № 2867. Вказаний договір купівлі-продажу квартири не розірваний, в судовому порядку недійсним не визнано, що в силу приписів ст. 204 ЦК України свідчить про його чинність та дійсність. Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позов обґрунтований невідповідністю оспорюваного договору вимогам закону, зокрема, щодо його нотаріального посвідчення. Проте, невідповідність договору вимогам закону і визнання договору недійсним з таких підстав, не свідчать про відсутність волі власника на його укладання та відчуження майна, виключно з наявністю якої закон пов`язує можливість витребування майна від добросовісного набувача. Позовна заява не обґрунтована жодною обставиною, яка б свідчила про відсутність волі ОСОБА_7 на укладання оспорюваного договору, а також недосягнення сторонами усіх істотних умов для даного виду правочину. Зазначає, що ОСОБА_7 з моменту укладання оспорюваного договору до самої смерті мала права самостійно здійснити свої процесуальні права та оскаржити перший договір купівлі-продажу квартири, якщо б вважала порушеним своє право власності, зокрема, і щодо відсутності волі на його укладання. Також, звертає увагу на те, що спір відносно квартири, яка є предметом витребування у даній справі, вже була предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/27800/15 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та в задоволенні позову було відмовлено. Вважає, що всі вищевикладені обставини свідчать про зловживання ОСОБА_3 своїми процесуальними правами, що також є підставами для відмови у задоволенні позовних вимог. Також, посилається на те, що позивачкою було пропущено строки позовної давності (а.с. 55-57 т.1) при зверненні із даним позовом. Зазначає, що оспорюваний договір укладено 13 серпня 1996р., з 05 травня 2014р. до ОСОБА_3 перейшли права та обов`язки померлої ОСОБА_9 , а отже саме з цього часу вона вправі була звернутись до суду з даним позовом.

05 липня 2018р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 107-114 т.1), в якому сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що доводи сторони відповідача ОСОБА_6 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки стороною позивача, з урахуванням положень ЦК УРСР (1963р.), обрано належний спосіб захисту, при цьому на думку сторони позивача заява сторони відповідача про застосування строків позовної давності є безпідставною, оскільки стороною такі строки не пропущені. Безпідставними на думку сторони позивача є і доводи про те, що спадкодавець знала про оспорюваний правочин щодо продажу належної їй квартири.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2020р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_10 та її представник ОСОБА_1 підтримали позов та просили його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_11 - ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову з підстав, визначених у відзиві на позов.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не з`являлися в судові засідання, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, які з`явилися в судове засідання, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка є троюрідною сестрою позивачки ОСОБА_3 (а.с. 7, 12 т. 1).

24 квітня 2014р. позивачка ОСОБА_3 звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 , на підставі якої було заведено спадкову справу (а.с. 8-11 т. 1). Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р. (а.с. 13 т. 1).

Разом з тим, в процесі оформлення спадщини встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320, укладеного від імені ОСОБА_7 , квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_4 (а.с. 14 т. 1).

Також, як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2014р. ОСОБА_4 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 та того ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кащуком В.О., зареєстрованого в реєстрі за №245, продав її ОСОБА_5 (а.с. 15-18 т. 1).

02 грудня 2014р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Склярем О.Л., зареєстрований за № 2867, відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 купив спірну квартиру (а.с. 18-19 т. 1).

Відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України цей Кодекс набрав чинності 01 січня 2004р.

Пунктом 4 цих положень діючого ЦК України передбачено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963р.), чинній на час укладення оспорюваного договору від 13 серпня 1996р., було визначено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Статтею 2 цього Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржею як її учасники.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст. 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова.

Статтею 42 ЦК УРСР (1963р.) було визначено, що угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно із ст. 47 ЦК УРСР (1963р.) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

При цьому угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно із вимогами Закону України «Про нотаріат». Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (ст. ст. 227, 242 ЦК УРСР (1963р.) у разі якщо хоча б однією із сторін є громадянин, установлено обов`язкову нотаріальну форму.

Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 р. № 3 із змінами і доповненнями роз`яснено, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом, зокрема в п. 4 цієї постанови зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Статтею 48 ЦК УРСР (1963р.) було визначено, що угода, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей є недійсною.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , а відтак, даний договір підлягав обов`язковому нотаріальному посвідченню. Разом з тим, в порушення вимог зазначених норм договір не був нотаріально посвідчений та викладений в простій письмовій формі.

З урахуванням вказаних норм та роз`яснень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 липня 1978р. № 3, недодержання зазначених вимог про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою його недійсність.

Також, з наданих позивачкою доказів було встановлено, що у договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р. вказано, що він був зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим №27320. Квартира належала на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору дарування, №4С-842, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 14 серпня 1995р. і зареєстрованого в БТІ м. Києва 22 серпня 1995р. за № 9564.

Разом з тим, відповідно до листів КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 21 серпня 2015р. №10566(И-2015), від 28 серпня 2015р. № 11054(И-2015), договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 серпня 1996р., зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» №1/1308-525, в Бюро не реєструвався.

В реєстровій книзі №д.121-96 за реєстровим №27320 в Бюро проведена реєстрація права власності на інші об`єкти нерухомого майна новими поштовими адресами (а.с. 21, 30 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 набула право власності на спірну на підставі договору дарування від 14 вересня 1995р., але вказаний договір був зареєстрований в БТІ лише 12 жовтня 2004р., а не в 1995р. під реєстровим номером 7572. (а.с.14 т. 1).

Також, в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р., вказано, що він є додатком до біржового контракту від 13 серпня 1996р. за №1/1308, водночас, відповідний біржовий контракт відсутній.

Крім того, що в провадженні Шевченківського управління поліції ГУ НП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження №0000193 по факту вчинення шахрайських дій щодо заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , в якому ОСОБА_3 залучена як потерпіла (а.с. 20, 158-159, т. 1).

В рамках вказаного кримінального провадження призначена і проведена почеркознавча експертиза з приводу належності підпису в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996р. померлій ОСОБА_7 .

В обґрунтування своїх вимог представником ОСОБА_3 було надано до суду належним чином завірену слідчим копію Висновку експерта № 8-4/1882 від 06 грудня 2017р. та письмовий дозвіл старшого слідчого СВ Шевченківського управління поліції ГУНП у місті Києві Коваленко О.А. на використання копії зазначеного висновку під час судового розгляду справи № 761/46056/17. (а.с.24-36 т. 2).

Відповідно до висновку експерта КНДЕКЦ від 06 грудня 2017р. за № 8-4/1882 за результатом дослідження підпису в оригіналі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі за реєстровим № 1/1308-525, встановлено, що рукописний текст та підпис у договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року у графі «Подписи» виконані не ОСОБА_7 , а іншою особою.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 не надав належних та допустимих доказів на спростування вищевказаних обставин та висновку експертизи.

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 після 13 серпня 1996р. проживала разом з матір`ю в спірній квартирі, сплачувала комунальні послуги, укладала договори з Шевченківським УЖГ ДКП про участь у витратах на утримання будинку АДРЕСА_2 , встановлювала у зазначеній квартирі і пломбувала лічильники холодної і гарячої води, отримувала кореспонденцію на вказану адресу, що також свідчить про те, що вона не відчужувала свою квартиру 13 серпня 1996р. (а.с.47-57 т. 2).

З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 серпня 1996р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому суд не бере до уваги доводи сторони відповідача ОСОБА_6 про те, що визнання договору недійсним, що не відповідає встановленим законом способом захисту прав позивачки. Пред`явлення таких вимог відповідає положенням ст. 47 ЦК УРСР (1963р.), роз`ясненням, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 р. № 3 із змінами і доповненнями, та відповідає порушеному праву позивачки.

Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. ст. 1268-1269 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК).

Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_3 є єдиною спадкоємицею за законом померлої ОСОБА_7 та належним чином прийняла спадщину, подавши про це відповідну заяву до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк. (а.с. 11 т. 1).

Проте, у зв`язку з тим, що на даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за іншими особами, позивачка ОСОБА_3 позбавлена можливості оформити свої спадкові права та не може отримати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

У відповідності з п.п. 4.15, п.п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22 лютого 2012р. № 296/5, яка є чинною на час розгляду справи, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи викладене, за ОСОБА_3 підлягає визнанню право власності на квартиру АДРЕСА_1 в судовому порядку.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 658 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а стаття 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів купівлі продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. З огляду на те, що спірна квартира незаконно вибула із володіння (охорони) спадкодавця - єдиного власника, спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Також, враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 вибула поза волею дійсного власника, вона підлягає витребуванню з володіння відповідача ОСОБА_6 .

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_6 зазначав, що спір відносно квартири вже був предметом розгляду Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/27800/15 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, та в задоволенні позову було відмовлено. Разом з тим, ОСОБА_3 не була позивачем у вказаній справі, а тому, вказані рішення не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири виступила та обставина, що ОСОБА_8 не прийняла спадщину після ОСОБА_7 , оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили було відмовлено в задоволенні її вимог про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 і тому вона не мала права на звернення з таким позовом. Отже при розгляді справи за позовами ОСОБА_8 суди не оцінювали і не робили висновки щодо дійсності та відповідності закону оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 1996р. (а.с. 68-71, 127, 147-157 т. 1).

Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача ОСОБА_6 на недоведеність того, що у померлої ОСОБА_7 не було волі на укладання оспорюваного договору. Той факт, що ОСОБА_7 за життя не оспорювала договір купівлі-продажу її квартири, датований 13 серпня 1996р., не свідчить про дійсність такого договору, а також про те, що їй було відомо про цей договір. Як було зазначено вище, право власності на спірну квартиру на підставі оспорюваного договору, датованого 13 серпня 1996р. та оформленого у простій письмовій формі було зареєстроване за ОСОБА_4 лише 25 липня 2014р.. В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували, що померла ОСОБА_7 взагалі була обізнана про наявність такого договору. В процесі здійснення слідчих дій в рамках кримінального провадження було здобуто докази, які вказують на те, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена в незаконний спосіб поза волею померлої ОСОБА_7 , остання не підписувала договір купівлі-продажу квартири від 13 серпня 1996р.

Також, суд критично оцінює доводи відповідача ОСОБА_6 на пропуск позивачкою позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР (1963р.) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно з ст. 76 ЦК УРСР (1963р.) перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні за змістом положенням містять і ЦК України, які діяли на час подання позову. Так, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В суді представник ОСОБА_3 зазначила, що після подання ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_7 нотаріус повідомив про те, що ОСОБА_7 залишила після себе заповіт на іншу особу, а саме, на ОСОБА_8 , яка також звернулася до нотаріуса із заявою при прийняття спадщини, але, оскільки пропустила шестимісячний строк для подання такої зави, їй рекомендовано було звернутися до суду із відповідним позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Рішенням Шевченківського районного суду від 10 березня 2016р. у справі № 761/36673/15-ц було задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_3 про надання додаткового строку про прийняття спадщини. Проте, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016р. рішення Шевченківського районного суду від 10 березня 2016р. було скасоване та ухвалено нове рішення про відмову в позові ОСОБА_8 . Таким чином, у зв`язку з наявністю заповіту ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 , у ОСОБА_3 фактично з`явилася можливість на реалізацію своїх спадкових прав лише 16 червня 2016р., коли Апеляційний суд м. Києва скасував рішення Шевченківського районного суду від 10 березня 2016р. До цього часу, у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави звертатися з будь-якими позовними вимогами щодо спадкового майна. Також, представник ОСОБА_3 зазначила, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири їй стало відомо лише у 2016р. безпосередньо від ОСОБА_8 під час судових процесів про надання їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. До цього часу про існування зазначеного договору купівлі-продажу їй нічого відомо не було. В лютому 2017р. представник ОСОБА_3 ознайомився з матеріалами справи № 761/27800/15-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу квартири від 13 серпня 1996р. недійсним, після чого ОСОБА_3 вперше була ознайомлена зі змістом оспорюваного договору купівлі-продажу квартири. Тоді ж її представник отримав інформацію щодо кримінального провадження № 0000193 від 24 липня 2015р. розпочатого Шевченківським УП ГУНП у м. Києві за заявою ОСОБА_8 щодо шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_1 і отримала фотокопії документів, які надала ОСОБА_8 до суду як докази недійсності договору купівлі-продажу квартири датованого 13 серпня 1996р., більша частина яких була зібрана слідчими під час досудового розслідування. Частина цих документів, оригінали яких містяться в матеріалах кримінального провадження № 0000193 і були надані як докази до позовної заяви. В подальшому 28 березня 2017р. ОСОБА_3 звернулася з заявою до слідчих органів про залучення її як потерпілої у кримінальному провадженні. (а.с.158-159 т. 1).

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували те, що ОСОБА_3 було відомо про порушення її прав та інтересів раніше. З позовом до суду ОСОБА_3 звернулася в грудні 2017р.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі по 320,00 грн. з кожного. З відповідача ОСОБА_6 на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 7640,0 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 42, 47, 48, 71, 76, 224, 227, 242 ЦК УРСР (1963р.); ст. ст. 256, 257, 387, 388, 1216, 1217 ,1220, 1223, 1268, 1269 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП. НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_5 (РНОКПП. НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_6 (РНОКПП. НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_6 ) - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 серпня 1996р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525.

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м.

Витребувати з володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави судовий збір в сумі по 320,0 /триста двадцять/ грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 7640,0 /сім тисяч шістсот сорок/ грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 15 липня 2022р.

Суддя: