Справа № 147/1019/19
Провадження № 2/147/10/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Натальчук О.А.,

із секретарем Свистун А.П.,

за участю представника позивача, адвоката Роя В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що? відповідно до укладеного договору № VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 17650,00 доларів США на термін до 10.03.2027 року. ОСОБА_1 зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак, у зв`язку із неналежним виконанням останнім умов кредитного договору станом на 29.08.2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 22008,52 доларів США, що за курсом 25.22 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.08.2019 р. складає 555054,76 грн., яка складається з наступного: 9396,63 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 4126,75 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1353,60 доларів США заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 6074,07 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи: 9,91 доларів США - фіксована частина, 1047,55 доларів США - процентна складова, у зв`язку з чим позивач звернувся з цим позовом до суду.

Позивач просив стягнути з відповідача вищезазначену заборгованість та судові витрати.

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.09.2019 р. дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання.

20.01.2020 р. закрито підготовче провадження у даній цивільні справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.07.2020 р. цивільну справу № 147/1019/19 (провадження 2/147/87/20) відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, за принципом вірогідності було розподілено судді Тростянецького районного суду Вінницької області Натальчук О.А.

Ухвалою суду від 29.07.2020 р. дану справу прийнято до свого провадження суддею Натальчук О.А. та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

17.08.2020 р. представник відповідача, адвокат Клименко І.Ф., подала до суду клопотання про призначення справи до підготовчого засідання, оскільки ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, не був обізнаний про відкриття провадження у справі, а тому не мав можливості скористатися належними йому правами, зокрема подати свій відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 18.08.2020 р. постановлено перейти до стадії підготовчого провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

01.09.2020 р. від представника відповідача, адвоката Клименко І.Ф., надійшов відзив на позов (т.1, а.с. 154-160), в якому зазначено, що вимоги банку не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до матеріалів цивільної справи, заборгованість, яку просить стягнути позивач, підтверджується розрахунком заборгованості станом на 29.08.2019 р. Даний розрахунок здійснено за період з 13.03.2007 р. по 29.08.2019 р. Останній платіж з погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено ОСОБА_1 08.10.2015 р. в сумі 38,73 доларів США. Отже, на момент звернення позивача до суду пройшло майже чотири роки, тобто АТ КБ «Приватбанк» звернулося з порушенням строку позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України. Зазначила, що відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Оскільки умовами кредитного договору було передбачено погашення кредиту та сплата нарахованих кредитом відсотків щомісячними ануїтетними платежами у розмірі 169,87 доларів США, то у разі невиконання таких умов, банк повинен нарахувати пеню по кожному простроченому платежу окремо та здійснити таке нарахування у межах строку позовної давності. Натомість, пеня обчислена позивачем поза межами строку позовної давності та після припинення ОСОБА_1 платежів після 08.10.2015 р. Крім того, з позовної заяви вбачається, що крім пені, позивач просить стягнути штраф у фіксованій частині та процентній складовій. Разом з тим, відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення, свідчить про недотримання ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж саме порушення. Також представник відповідача вважає, що АТ КБ «Приватбанк» не надав суду обґрунтованого розрахунку по всіх платежах кредитного договору в межах дії договору та позовної давності по кожному простроченому платежу окремо, зазначивши лише загальну суму заборгованості станом на 29.08.2019 р. Тому, зазначені позовні вимоги не можуть бути задоволені судом, у зв`язку з пропущенням АТ КБ «Приватбанк» строку позовної давності при зверненні до суду. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , а також просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

01.09.2020 року представник відповідача, адвокат Клименко І.Ф. до суду подала клопотання про призначення судово-економічної експертизи, мотивуючи його тим, що з метою встановлення істини та визначення суми заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 р. у розмірі 555054,76 грн.

Ухвалою суду від 22.04.2021 р. призначено у справі судово-економічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Провадження у справі зупинено.

24.06.2021 р. на адресу суду надійшло клопотання про надання в розпорядження експерта додаткових документів, необхідних для проведення експертизи.

Ухвалою суду від 02.08.2021 р. поновлено провадження у даній справі, призначено справу до підготовчого засідання.

19.08.2021 р. витребувано у АТ КБ «Приватбанк» документи, зазначені у

клопотанні експерта від 14.06.2021 р.; у відповідача ОСОБА_1 витребувано платіжні документи, що підтверджують отримання та повернення кредитних коштів за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007, відсотків, комісії, пені та сплату супутніх послуг (послуги нотаріуса, страхові платежі, разові винагороди за надання фінансового інструменту тощо); інші документи, які мають значення для вирішення поставлених перед експертом питань.

09.09.2021 р. від відповідача надійшли оригінали платіжних документів, що підтверджують погашення ОСОБА_1 кредиту, згідно договору №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 за період з 2007 року по 2015 рік.

29.09.2021 р. від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшли завірені копії матеріалів кредитної справи, виписки та меморіальні ордери по рахункам кредитної заборгованості у вигляді pdf-файлів, посвідчених кваліфікованими електронними підписами з файловими протоколами цих підписів на DVD-диску.

Ухвалою суду від 21.10.2021 р. дану цивільну справу направлено експерту для проведення судово-економічної експертизи, призначеної згідно ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області від 22.04.2021 р.

14.01.2022 р. на адресу суду повернулися матеріали цивільної справи №147/1019/19 та повідомлення про залишення ухвали суду без виконання, у зв`язку з несплатою експертних послуг.

Ухвалою суду від 17.01.2022 р. поновлено провадження у даній справи та призначено підготовче засідання.

19.05.2022 р. від представника позивача надійшли додаткові пояснення щодо заяви відповідача про застосування позовної давності з додатками (т.3, а.с.46-62) , в яких зазначає, що АТ КБ «Приватбанк» не погоджується з такою позицією відповідача з огляду на наступне. Згідно договору АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 17650,00 доларів США на термін до 10.03.2027 р., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Таким чином, сторонами встановлено строк повернення кредиту до 10.03.2027 р. і на даний час він не сплив кредит, що свідчить про відсутність підстав для застосування позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що порушення відповідачем зобов`язання з повернення тіла кредиту почалось лише з 20.02.2019 р. Це обумовлено тим, шо протягом певного часу ОСОБА_1 сплачував на погашення кредиту суми, що перевищували розмір щомісячного платежу, встановленого договором. При цьому різниця зараховувалась на погашення тіла кредиту. Таким чином, відсутні підстави для застосування строку позовної давності в частині заборгованості за тілом кредиту. Також, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншої обов`язку. Зазначив, що АТ КБ «Приватбанк» неодноразово звертався до суду з позовами до ОСОБА_1 про стягнення з заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 08.04.2016 року у справі №147/517/16-ц надано строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 27.04.2016 року у справі №147/517/16-ц позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» повернуто позивачу у зв`язку з неусуненням недоліків. Також, ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.04.2017 року відкрито провадження у справі №147/271/17 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року. Однак, ухвалою суду від 14.07.2017 р. дану позовну заяву було залишено без розгляду. Представник позивача вказав, що позовна давність за вимогами АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року перервалась 27.04.2017 р. і її перебіг розпочався знову з наступного дня. Сплив позовної давності, за таких обставин, мав відбутись 27.04.2020 р., тому подання позову АТ КБ «Приватбанк» в вересні 2019 р. відбулось в її межах. Також, 16.11.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем P.O. вчинено виконавчий напис №20906 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року на суму 14674,31 долара США, що еквівалентно 382 559,26 грн. У лютому 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до Тростянецького районного суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 15.05.2019 р. Тростянецьким районним судом було ухвалено рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 та визнано таким, що не підлягає виконанню вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. виконавчий напис №20906 щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року. Таким чином, оспорення виконавчого напису боржником та його скасування судом зробило позасудовий захист порушених прав АТ КБ «Приватбанк» неможливим і призвело до звернення в вересні 2019 р. до суду з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості. Представник позивача з посиланням на ч.5 ст.267 ЦК України, просив у випадку встановлення судом підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, визнати поважними причини її пропущення та захистити порушене права АТ КБ «Приватбанк»

19.05.2022 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» та просив їх задовольнити. При ухваленні рішення просив врахувати його додаткові пояснення щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності. Зокрема зазначив, що відбулося переривання позовної давності, оскільки банк неодноразово звертався до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 щодо заборгованості до даному кредитному договору, а також мав право на стягнення боргу по виконавчому напису. Також вказав, що строк позовної давності повинен застосовуватися до кожного платежу. Відповідач вносив платежі більші, ніж мали бути щомісячні сплати, а тому прострочена заборгованість у ОСОБА_1 виникла у лютому 2020 року. У разі якщо суд дійде висновку про застосування строку позовної давності, просив визнати причини пропуску поважними та поновити строк звернення до суду. Щодо судових витрат заявлених відповідачем, то вважає їх завищеними. У разі відмови у задоволенні позовних вимог, просив зменшити стягнення суми судових витрат, оскільки їх розмір не обґрунтований. Робота адвоката дублювалася, тобто відзив і заява про застосування строку позовної давності має майже ідентичний зміст. Тому вважає, що взагалі витрати на адвоката не підлягають відшкодуванню.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від представника ОСОБА_1 , адвоката Клименко І.Ф., надійшла заява про розгляд справи без їх участі в письмовому провадженні. Проти задоволення позовних вимог заперечила.

Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Судом встановлено, що 12.03.2007 р. між позивачем, «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №VIL0GK00001230, згідно з п.7.1 якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 12 березня 2007 року по 10 березня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної лінії в розмірі 17650,00 доларів США на купівлю житла в сумі 14400 доларів США, а також у розмірі 3250 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 даного договору. Періодом сплати вважати період з «14» по «19» число кожного місяця. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 169,87 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди. (т.1 а.с. 12-14).

Забезпеченням виконання зобов`язання за даним договором виступає іпотека квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також всі інші застави, поруки надані банку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором (п.7.3 Договору).

Таким чином, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 р. між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 84,5 кв.м., житловою площею 40,3 кв.м., яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вірською А.І. 02.03.2007 р. і зареєстрованого в реєстрі за № 782 (т.1, а.с. 78-82).

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов`язань за договором не виконав, в зв`язку з чим станом на 29.08.2019 року утворилася заборгованість в розмірі -22008,52 доларів США, що за курсом 25.22 грн., відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.08.2019 р. складає 555054,76 грн., яка складається з наступного: 9396,63 доларів США заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 4126,75 доларів США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1353,60 доларів США заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 6074,07 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи: 9,91 доларів США - фіксована частина, 1047,55 доларів США - процентна складова.

У зв`язку з чим у вересні 2019 р. АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даним позовом.

Суд вважає, що у даному випадку факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредиту позивачем доведено, а відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Разом з тим, на думку суду є обґрунтованою заява представника відповідача щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом його порушених прав, в якій зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» в порушенням строків позовної давності, визначених ст.257 ЦК України, звернувся до суду з вимогами до ОСОБА_1 , оскільки відповідач останній платіж з погашення заборгованості за кредитом здійснив 08.10.2015 р. в сумі 37,73 долара США, а з позовом АТ КБ «Приватбанк» звернулося лише у вересні 2019 року, тобто пройшло майже чотири роки. Факт останнього платежу 2015 року підтверджується як поясненнями сторін, так і розрахунками банку, виписками з банківського рахунку ОСОБА_1 .

Ключовими принципами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що "у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Кредитний Договір було підписано 12.03.2007 року.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Із розрахунку заборгованості, поданого позивачем разом із позовною заявою вбачається, що 08.10.2015 р. ОСОБА_1 було сплачено проценти у сумі 38,73 долара США. Також, з даного розрахунку вбачається зарахування коштів 30.11.2016 р. у розмірі 115,20 доларів США на сплату комісії.

Судом було досліджено DVD-диск в форматі txt з виписками та меморіальними ордерами по рахунках кредитної заборгованості, який було надано представником позивача на виконання вимог ухвали суду від 13.08.2021 р., з якого вбачається, що 30.11.2016 р. саме банком було здійснено корегування заборгованості, а коштів самим боржником ОСОБА_1 внесено не було.

Таким чином, судом встановлено, що поточна заборгованість у ОСОБА_1 виникла в 2015 році, тобто останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 08.10.2015 р. Коштів, починаючи з листопада 2015 р. від відповідача не надходило, а тому у Приватбанк з листопада 2015 року виникло право на позов, тобто можливість захистити своє порушене право в примусовому поряду через суд.

До суду за захистом банк звернувся лише в вересні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, представник позивача не погоджується з позицію представника відповідача з огляду на те, що строк повернення кредиту ОСОБА_1 на даний час не сплив, оскільки строк позовної давності переривався через звернення Приватбанку до суду з відповідними позовами, а також у зв`язку із визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, який вчинений 16.11.2017р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем, зареєстрований в реєстрі №20906, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості. З посиланням на ч.5 ст.267 ЦК України, представник позивача просив поновити строк на звернення до суду з даним позовом та визнати причини його пропущення поважними.

Так, за приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

З приводу зазначених доводів Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44).

При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).

Судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» неодноразово звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором.

З автоматизованої системи документообігу суду вбачається, що ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 08.04.2016 року у справі №147/517/16-ц позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без руху і надано позивачу строк - п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви та приведення її у відповідність чинному законодавству. 27.04.2016 р. позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості повернуто позивачу.

В подальшому, ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 05.04.2017 р. у справі №147/271/17 відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (т.3, а.с.51), однак 14.07.2017 р. даний позов було залишено без розгляду.

16.11.2017 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем P.O. було вчинено виконавчий напис №20906 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №VIL0GK00001230 від 12.03.2007 року на суму 14674,31 долара США, що еквівалентно 382 559,26 грн. (т.3, а.с.62).

26.01.2018 р. постановою старшого державного виконавця Тростянецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницький області Водяницького І.В. було відкрито виконавче провадження №55643541 з виконання виконавчого напису №20906 від 16.11.2017 р.

У лютому 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15.05.2019 р. визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, який вчинений 16.11.2017р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем, зареєстрований в реєстрі №20906, про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість не сплачену в строк відповідно до умов Кредитного договору №VIL0GK00001230 від 12.03.2007р. за період з 12.03.2007р. по 14.09.2017р. у розмірі 14674,31 дол. США, що за курсом 26,07 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.07.2017 р. складає 382559,26 грн., та 1800 грн. витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису (т.3, а.с.53-59).

Так, АТ КБ «Приватбанк» вважає, що позовна давність в цьому випадку була перервана, тому підлягає поновленню.

З даною позицією представника позивача суд не погоджується, з огляду на наступне.

Так, умовами кредитного договору від 12.03.2017 р. сторони не визначили позовну давність, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Наведеною нормою переривання перебігу позовної давності не диференціюється залежно від форми захисту права особи.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом врегульовані статтею 16 ЦК України, відповідно до якої особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі №922/1467/19 зазначено, що пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі.

Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом.

Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Не перериває перебігу такого строку подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Отже, судом встановлено, що у 2016 році банк звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, однак ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 08.04.2016 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» було залишено без руху і надано позивачу строк - п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви та приведення її у відповідність чинному законодавству. Позивач у встановлений судом строк не привів свою позовну заяву у відповідність вимогам закону, в зв`язку з чим суд вирішив, що позовна заява повинна бути йому повернута, та вважатися неподаною. Про що було постановлено ухвалу 27.04.2016 р., що підтверджується даними ЄДРСР та даними АСДС.

Таким чином, банк у 2016 році звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовною заявою, яка не відповідала вимогам ЦПК України, у зв`язку з чим таке звернення не перериває перебіг позовної давності.

Разом з тим, якби суд прийняв до уваги, що позовна давність на звернення до суду з вимогами до ОСОБА_1 була перервана 27.04.2016 року у зв`язку з поверненням позовної заяви, то банк мав би звернутися до суду до квітня 2019 року, а не у вересні 2019 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду.

Повторне звернення до суду позивачем було здійснено в квітні 2017 р., однак ухвалою суду від 14.07.2017 року позовну заяву останнього було залишено без розгляду.

За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами. Тому, перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (Постанова Великої Палати Верховного суду від 29.06.2021 р. у справі № 904/3405/19).

Суд критично оцінює позицію представника позивача з приводу того, що звернення АТ КБ «Приватбанк» до приватного нотаріуса для вчинення виконавчого напису, та подальше визнання його таким, що підлягає виконанню, є достатньою підставою для визнання поважною причиною для звернення до суду поза межами строків давності, та зазначає наступне.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Вжитий позивачем засіб позасудового захисту свого порушеного права, а саме звернення до приватного нотаріуса за виконавчим написом, до визначених статтями 263, 264 ЦК України підстав зупинення чи/або переривання позовної давності не належить.

Отже, до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, права стягувача порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса.

Зазначене узгоджується з правовим висновком наведеним Верховним Судом в постанові від 25 березня 2019 року в справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), підстав відступу від якого не знайшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18) та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 грудня 2019 року в справ № 450/18/15-ц.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене можливо констатувати, що не відбулося переривання позовної давності на час вчинення виконавчого напису нотаріуса (з дня його вчинення і до моменту визнання рішенням суду таким, що не підлягає виконанню), а також судом не встановлено поважних причин для пропущення позовної давності, а тому й підстави для його поновлення відсутні.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 12.03.2007 року, останнє погашення заборгованості за кредитом в розмірі 38,73 долара США було здійснено 08.10.2015 року, після зазначеної дати ОСОБА_1 кредит не сплачував, з даним позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області у вересні 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однак суду позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не надано жодних доказів в розумінні ст. ст. 79-78 ЦПК України, якими би спростовувалися доводи відповідача.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним застосувати до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» наслідки пропуску строку позовної давності.

Виходячи із вищевикладеного, та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано належних доказів щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Варто зазначити, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі, судові витрати слід покласти на позивача.

Щодо стягнення із відповідача витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 9600,00 грн. суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд враховує критерії, які застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідач, подавши до Тростянецького районного суду Вінницької області відзив на позовну заяву заначив, що він поніс та очікує понести 12000 грн. за надання правничої допомоги.

На підтвердження судових витрат до суду подано: акт виконаних робіт від 12.08.2020 р., квитанцію до прибуткового касового ордеру №14 від 13.08.2020 на суму 9600 грн. та ордер серії ВН №116904.

Відповідно до акту виконаних робіт, адвокатом Клименко І.Ф. було надано правничу допомогу у наступному обсязі:

1) ознайомлення з матеріалами цивільної справи, опрацювання законодавчої бази, консультування замовника щодо предмету спору, визначення правової позиції - на виконання якої витрачено 1 год., сума витрат 1200,00 грн.;

2) складання процесуальних документів (клопотання про призначення справи до підготовчого засідання), на виконання яких витрачено 1 год., сума витрат 1200,00 грн.;

3) складання процесуальних документів (відзив на позовну заяву, заяви про застосування строку позовної давності, клопотання про призначення експертизи), на виконання яких витрачено 6 год., сума витрат 7200,00 грн.;

Загальна вартість наданих послуг становить 9600,00 грн., кількість витраченого часу 8 год.

Посилаючись на зазначене, відповідач вважає, що є підстави для вирішення питання про стягнення із позивача суми його витрат на правову допомогу у визначеному розмірі.

Однак суд не повною мірою погоджується з даними аргументами.

Зокрема, складання відзиву на позовну заяви на 4,5 сторінках, заяви про застосування строку позовної давності та клопотання про призначення експертизи, вочевидь не вимагали від адвоката витрат часу у вказаному обсязі, як зазначено в акті приймання-передачі наданих послуг. Разом з тим, суд зазначає, що відзив на позов та заява про застосування строку позовної давності містить ідентичні аргументи та позицію сторони.

Окрім того, ознайомлення з матеріалами цивільної справи, опрацювання законодавчої бази, визначення правової позиції, не є видами адвокатських (юридичних) послуг, перелік яких визначений статтею 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Вказані послуги носять не правовий, а організаційно-технічний характер, не належать до витрат на професійну правничу допомогу, а тому на підставі положень статей 137, 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягає.

Суд, розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_1 на правову допомогу, дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування даних витрат в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02.07.2020 у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від31.07.2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19).

Враховуючи вимоги ст. 137 ЦПК України та з огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів відповідача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, враховуючи клопотання представника позивача про зменшення даних витрат, суд, з урахуванням основоположних засад справедливості, виваженості та розумності, вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 77-82, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , юридична адреса: 01001, місто Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д, адреса для листування: 49094, м.Дніпро, вул.Набережна Перемоги, 50.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 20.06.2022 року.

Суддя О.А. Натальчук