Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/1336/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя Довгий І.І.,

за участю секретаря судових засідань Калюшик О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та поділити спільне сумісне майно, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебували в шлюбі з 25 червня 2013 року по 4 березня 2016 року. В період шлюбу набули у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 7009177. Договір був укладений відповідачем, а позивач надавала згоду на його укладення. На даний час відповідач проживає окремо, набуте майно за час шлюбу не використовує. Спору з приводу порушення права спільної сумісної власності на квартиру у них не виникало. В квартирі зареєстрована позивач та син сторін. Проте, на даний час покрівля будинку. в якому знаходиться квартира, як і сама квартира, потребують догляду та ремонту. Участі відповідач в догляді та ремонті не приймає. В січні місяці цього року в телефонній розмові відповідач її повідомив, що жодних витрат на ремонт нести не буде. У зв`язку з цим, їй необхідно також оформити свої права на частку у спільному майні шляхом її виділення у спільну часткову власність. Таким чином, вона зможе безперешкодно реалізувати свої права як співвласник квартири, зокрема брати участь (матеріальну та особисту) в ремонті будинку та квартири, створити нормальні умови для його проживання із сином. Враховуючи те, що вони з відповідачем розлучені, майже не спілкуються, домовитися про поділ майна в добровільному порядку вони не можуть.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позивач пропустила строк звернення до суду з вимогою про поділ майна, так як після набрання рішенням про розірвання шлюбу пройшло більше ніж три роки. Крім того, вказує, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, так як куплена за його особисті кошти. З огляду на що просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

4 листопада 2021 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в яких вона просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , та поділити спільне сумісне майно, а саме визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з 1 травня 2016 року по 31 травня 2018 року; поновити ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду з вимогою про поділ майна подружжя, заявленою після розірвання шлюбу; та стягнути з відповідача судові витрати.

На вказану заяву від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він вказав, що позивачем все таке був пропущений строк позовної давності, так як шлюб між сторонами було розірвано в березні місяці 2016 року. При розірванні шлюбу позивач не ставила питання про поділ майна подружжя, оскільки спірну квартиру відповідач придбав за особисті кошти, оформив право власності на себе, тому дана квартира є його особистим майном. Про те, що квартира була куплена на особисті кошти відповідача позивачу було достовірно відомо. Враховуючи вказану норму позивачем не було доведено, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо встановлення факту проживання сторін однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з 1 травня 2016 року по 31 травня 2018 року відповідач заперечує повністю, так як позивачем не надано жодних доказів. Крім того, показання свідків про проживання в нашому випадку позивачки та відповідача однією сім`єю не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України. Враховуючи вищевикладене просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Ухвалою суду від 5 лютого 2022 року клопотання позивача про призначення судової будівельно-технічної експертизи задоволено, призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставити питання: 1. Яка дійсна вартість квартири АДРЕСА_1 .

Представник позивача ОСОБА_3 згідно заяви позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 згідно заяви заперечила проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи зі наступного.

Між сторонами був зареєстрований шлюб 25 червня 2013 року, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 червня 2013 року.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 27 липня 2013 року відповідач ОСОБА_2 здійснив купівлю квартири АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7009177.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області №572/770/16-ц від 4 березня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області №572/1075/20 від 7 липня 2020 року змінено розмір стягуваних аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в розмірі 850 гривень щомісяця.

Згідно довідки Клесівської селищної ради №455 від 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 , 1994 р.н., не працює і трудової книжки не має. Її сім`я складається з таких осіб: сина ОСОБА_5 , 2014 р.н., учня 1 класу.

Відповідно до довідки ПП «АРХСАЙД» №93 від 27 квітня 2021 року інвентаризаційна вартість квартири становить 70254 грн.

Згідно висновку експерта №220831/1-ФМ судової будівельно-технічної експертизи по справі №572/1336/21 Сарненського районного суду Рівненської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя встановлено, що дійсна вартість квартири АДРЕСА_1 становить 188308 грн.

Отже, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 придбана відповідачем в період шлюбу з позивачем.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Разом з тим, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з ч. 2 ст. 57 ЦК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Відповідач, вказуючи що спірна квартира не є спільною сумісною власністю, не зважив на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та належних і допустимих, в розумінні ст. 77 ЦПК України, доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідачем не надано, в тому числі не доведено факту придбання спірної квартири за власні кошти, що є процесуальним обов`язком відповідача.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Встановивши, що спірне нерухоме майно придбане подружжям під час перебування у шлюбі, відповідачем не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, що спірна квартира підлягає поділу між ними в рівних частинах.

В частині застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Враховуючи вищенаведене та те, що спір між сторонами виник в січні 2021 року, підстави для відмови у позові з підстав спливу строку позовної давності відсутні.

Що стосується вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1 травня 2016 року по 31 травня 2018 року, то статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі.

Всупереч вказаним положенням, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 травня 2016 року по 31 травня 2018 року, тому задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, суд за наявності для того законних підстав приходить до висновку про можливість задоволення позову частково.

На підставі викладеного, ст.ст. 60, 69-72, 77 Сімейного кодексу України, ст. 256-257, 261 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 81, 89, 141, 260-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін НОМЕР_4 ) про поділ майна подружжя та встановлення факту проживання однією сім`єю задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) гривень понесених судових витрат.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне судове рішення складене 7 листопада 2022 року.

Суддя: