Справа № 466/4074/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/427/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 19 січня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2022 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося до суду із заявою про видачу дублікату судового наказу у справі за заявою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги централізованого опалення, постачання гарячої води., інфляційні втрати та 3 % річних.

В обгрунтування заяви покликається на те, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року стягнуто заборгованість з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 2445.80 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, 673.86 грн. інфляційних втрат, 29.14 грн. 3% річних та судовий збір в розмірі 121.80 грн. Стверджує, що постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа від 30 листопада 2020 року в межах виконавчого провадження № 59680665 виконавчий документ повернуто стягувачу та роз`яснено, що такий може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 30 листопада 2023 року. Зазначає, що оригінал судового наказу втрачено стягувачем, що підтверджує довідка від 29 грудня 2021 року, видана ЛМКП «Львівтеплоенерго». Вважає, що суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач боа державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. З наведених підстав просить видати дублікат судового наказу № 466/4074/15-ц від 05 червня 2015 року в кількості 1 шт.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 січня 2022 року у задоволенні заяви Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відмовлено.

Ухвалу суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що не пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки вперше судовий наказ № 466/4074/15-ц від 05 червня 2015 року було пред`явлено до виконання в Шевченківський ВДВС м. Львова 22 жовтня 2015 року та неодноразово пред`являвся в подальшому, зважаючи на те, що за результатами його виконання державні виконавці виносили постанови про повернення виконавчого документа. Зазначає, що в постанові державного виконавця про повернення виконавчого документа від 30 листопада 2020 року в межах виконавчого провадження № 59680665 роз`яснено, що такий може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 30 листопада 2023 року, тобто протягом трьох років. Вказує, що наданою ним довідкою від 29 грудня 2021 року підтверджується факт втрати виконавчого документа, а причини втрати оригінал виконавчого документа не мають значення для вирішення питання про видачу його дубліката. Звертає увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних і юридичних осіб, суспільства, держави, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та повернути справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст ухвали складено 09 червня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 30 травня 2022 року, датою постановлення ухвали є саме 09 червня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні заяви Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про видачу дубліката виконавчого листа, суд першої інстанції виходив з того, що із заявою про видачу дубліката виконавчого документа заявник звернувся після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання за відсутності заяви про поновлення такого, крім того не надав належних та допустимих доказів втрати оригіналу виконавчого документа, що може призвести до подвійного стягнення, а відтак відсутні підстави для видачі дубліката судового наказу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Частиною 1 ст. 431 ЦПК України визначено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Згідно з п. 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.

Аналізуючи зміст п. 17.4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, єдиною підставою для видачі судом дублікату виконавчого листа є його втрата.

При вирішенні питання про видачу дубліката виконавчого листа у зв`язку з його втратою заявник повинен повідомити суду обставини, за яких виконавчий лист було втрачено, подавши відповідні докази. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання. Дублікат виконавчого листа видається на підставі матеріалів справи та судового рішення, за яким був виданий втрачений виконавчий лист.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Дублікат - це документ, що видається замість втраченого оригіналу та має силу первісного документу. Оригінал виконавчого листа вважається втраченим, коли його загублено, украдено, знищено або істотно пошкоджено, що унеможливлює його виконання.

Саме такі правові висновки сформульовано у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 листопада 2018 року у справі № 474/783/17 (провадження № 61-29св17) та від 10 жовтня 2018 року у справі № 2-504/11 (провадження № 61-41846св18).

Отже, за змістом згаданої норми діючого законодавства дублікат виконавчого документа видається замість втраченого оригіналу, лише за наявності достатніх доказів того, що виконавчий документ дійсно було втрачено.

З матеріалів справи вбачається, що судом наказом Шевченківського районного суду м. Львова від 05 червня 2015 року № 464/4074/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 2445.80 грн. заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячої води; 673.86 грн. інфляційні втрати; 29.14 грн. - 3% річних, а всього 3148.80 грн. та 121.80 грн. судового збору.

22 вересня 2015 року представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» отримав вищезазначений судовий наказ, що підтверджується розпискою в заяві про видачу судового наказу (а.с. 17).

Відповідно до ч. 3 ст. 431 ЦПК України судовий наказ є виконавчим документом, відтак має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.

Згідно даних, що містяться в Автоматизованій системі виконавчих проваджень на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало виконавче провадження № 51616163 з примусового виконання судового наказу № 464/4074/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року.

Обгрунтовуючи дотримання строку на видачу дубліката судового наказу, заявник покликається на те, що такий пред`являвся до виконання в межах строків, передбачених законом, однак постановою старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 30 листопада 2020 року судовий наказ № 464/4074/15-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року повернуто стягувачу та роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 30 листопада 2023 року.

Зі змісту довідки від 29 грудня 2021 року, виданої Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» вбачається, що в процесі підготовки документів для направлення у державну виконавчу службу було втрачено (загублено) оригінал судового наказу № 466/4074/15-ц від 05 червня 2015 року (а.с. 20).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року.

Відповідно до п. 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони (ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).

Строк пред`явлення виконавчого документа до виконання переривається пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, а повернення стягувачу виконавчого документа не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 727/1256/16-ц.

З долученої до матеріалів справи постанови старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 30 листопада 2020 року про повернення виконавчого документа вбачається, що в межах виконавчого провадження №59680665 старшим державним виконавцем повернуто судовий наказ № 466/4047/15-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року про стягнення 3270.60 грн. з ОСОБА_1 на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго», який не можна вважати саме тим судовим наказом, про видачу дублікату якого звернувся заявник, з огляду на відмінності в номерах судових наказів та на різні виконавчі провадження з їх виконання.

Разом з тим, долучаючи докази перебування судового наказу №464/4074/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року, на виконанні в Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), заявником не надано жодних доказів стосовно результатів вчинених виконавчих дій, в тому числі і постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу тощо, що не дозволяє зробити жодних висновків про стан виконання судового наказу.

З матеріалів справи вбачається, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося із заявою про видачу дубліката втраченого судового наказу 14 січня 2022 року, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому заява надіслана на адресу суду (а.с. 27), тобто більш ніж через шість років після видачі судового наказу, з пропуском строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося із заявою видачу його дубліката судового наказу № 464/4074/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року, про стягнення з ОСОБА_1 2445.80 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячої води; 673.86 грн. інфляційних втрат; 29.14 грн. - 3% річних, а всього 3148.80 грн. та 121.80 грн. судового збору з пропуском строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання за відсутності заяви про поновлення такого із зазначенням поважних причин пропуску, не надавши належних та допустимих доказів того, на який час такий строк переривався.

Крім того, на думку колегії суддів, сама по собі довідка про відсутність судового наказу, видана Львівським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго», зважаючи на те, що такий пред`являвся до виконання, не може бути достатнім доказом, який беззаперечно підтверджує факт втрати судового наказу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що виконання судового наказу закінчено чи судовий наказ повернуто стягувачу в межах виконавчого провадження № 51616163 з примусового виконання судового наказу № 464/4074/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу дубліката судового наказу № 464/4074/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 05 червня 2015 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 19 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 09.06.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник