КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 212/2661/21
Головуючий у суді першої інстанції: Плахотнюк К. Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» про відшкодування майнової та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року,

встановив:

у березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну та моральну шкоду, завдану йому внаслідок підміни вантажу, яка трапилась з вини перевізника.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 23 грудня 2020 року ним за допомогою послуг відповідача було здійснено відправлення вантажу - рибацького костюму до м.Львів, отримувач -

ОСОБА_2 25 грудня 2020 року позивач отримав повідомлення про те, що отримувач відмовився від отримання вантажу, а тому відправлення буде повернуто до відділення відправника. 27 грудня 2020 року при отриманні повернутого відправлення позивачем було виявлено підміну вантажу, а саме замість рибацького костюму ним було виявлено вживаний одяг. Враховуючи те, що за збереження відправлення несе відповідальність перевізник, позивач просив стягнути з нього на його користь матеріальні збитки в розмірі вартості підміненого костюму - 9000 грн., а також завдану моральну шкоду, яку позивач оцінює в 10 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження порушення відповідачем його прав. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилався на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги акт, яким була зафіксована підміна вантажу та не застосував дію презумпції вини перевізника. Однак, такі доводи апеляційної скарги позивача є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Частиною 1 ст. 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.

Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Положеннями ст. 924 ЦК України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

При зверненні до суду з позовом, позивачем було надано до суду світлокопії Акту приймання-передачі, претензії та відповіді відповідача.

З наданого Акту приймання-передачі вантажу від 22 грудня 2020 року вбачається, що замовник (одержувач) ОСОБА_1 відмовився від відправлення. Крім того, в акті вказано, що зі слів клієнта відбулась підміна вмісту вантажу (а.с.4).

З відповіді ТОВ «Нова пошта» від 23 лютого 2021 року на претензію ОСОБА_1 від 30 грудня 2020 року вбачається, що 23 грудня 2020 року по експрес-накладній №9084 ОСОБА_1 здійснив відправлення вантажу для ОСОБА_2 25 грудня 2020 року вантаж було повернуто відправнику по експрес-накладній 2910.

При цьому експерес-накладну №9084, яка б містила дані про тип відправлення з його описом та оголошеною вартістю та яка б свідчила про укладення з відповідачем договору перевезення певного вантажу, позивач до суду не надав. Про витребування доказів клопотання не заявляв.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження підміни вантажу, оскільки зі змісту наданого Акту приймання-передачі не вбачається засвідчення відповідного факту, у графі «Стан вмісту відправлення» зазначено «Зі злів клієнта».

У своїй апеляційній скарзі позивач вказував, що на його вимогу працівники відповідача переглянули відеозаписи з камер спостереження у відділенні та встановили невідповідність вантажу, якого він направляв, тому, який було повернуто. Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надавав та не просив про їх витребування суд.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

В даному випадку позивачем не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що ввірений ним відповідачеві вантаж було втрачено (підмінено), а тому підстави вважати, що обов`язок спростування вини покладено на відповідача і це є підставою для задоволення позову, відсутні.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді