РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року м. Володимир

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Каліщука А.А.

за участю секретаря судового засідання Павлович Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Володимир-Волинського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Автомагістраль-Південь» про відповідальність за порушення грошового зобов`язання,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся із позовом до ТзОВ «Автомагістраль-Південь» про відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 30.08.2017 він був прийнятий на роботу водієм у ТзОВ «Автомагістраль-Південь». Із представником відповідача було обумовлено, що за кожен відпрацьований день він буде отримувати 600 грн заробітної плати, а також 80 грн на харчування.

10.11.2017 позивачу було повідомлено, що він звільнений від виконання обов`язків водія. Однак коштів за виконану роботу ТзОВ «Автомагістраль-Південь» не заплатило, пояснюючи це тим, що він не працював у даному товаристві.

30.09.2019 позивач звернувся в суд із позовом про визнання факту перебування у трудових відносинах з ТзОВ «Автомагістраль-Південь» з 30.08.2017 по 10.11.2017 включно та стягнення з відповідача заробітної плати в сумі 55800 грн і 3057,52 грн компенсації за невикористану відпустку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.04.2021 позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30.09.2021 рішення суду першої інстанції було скасовано і ухвалено нове рішення, який позов задоволено частково.

Даним рішення суду ухвалено стягнути із відповідача 43 200 грн за виконану роботу водія за період з 30.08.2017 по 10.11.2017 включно. Відмовлено у задоволенні вимоги про встановлення факту перебування у трудових відносинах із ТзОВ «Автомагістраль-Південь», оскільки між ним та відповідачем існували цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору про виконання обов`язків водія.

Позивач зазначає, що відповідач на день подання даного позову не сплатив йому обумовлену суму за виконану роботу водія в розмірі 43 200 грн, тобто прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 11.11.2017 по 31.10.2021, що становить 12647,88 грн та три проценти річних від простроченої суми, яка складає 5151,05 грн.

Ухвалою судді від 15.11.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 30.08.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач неодноразово подавав заяви про збільшення позовних вимог. Відповідно до поданої 14.06.2022 заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути із відповідача на його користь за період з 11.11.2017 по по травень 2022 вкоючно інфляційні збитки в розмірі 21906,72 грн, 3% річних за період з 11.11.2017 по 16.06.2022 включно в розмірі 5 958 грн, судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки грошове зобов`язання відповідача виникло 30.09.2021 на підставі постанови Волинського апеляційного суду від 30.09.2021. Оскільки відповідач 26.11.2021 повністю сплатив дану суму заборгованості, а тому відсутні підстави для стягнення інфляційних збитків та 3% річних після виконання грошового зобов`язання.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, однак подали заяву в якій просять позовні вимоги задовольнити, розгляд справи проводити у їхній відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву в якій просить відмовити у задоволенні позову, розгляд справи проводити у його відсутності.

Дослідивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що сторони у справі на підставі цивільно-правової угоди досягнули домовленості про те, що з 30.08.2017 ОСОБА_1 виконує роботи водія у ТзОВ «Автомагістраль-Південь». Із представником відповідача було обумовлено, що за кожен відпрацьований день він буде отримувати 600 грн заробітної плати, а також 80 грн на харчування.

10.11.2017 позивачу було повідомлено, що він звільнений від виконання обов`язків водія. Однак коштів за виконану роботу, ТзОВ «Автомагістраль-Південь» позивачу не заплатило, пояснюючи це тим, що він не працював у даному товаристві.

З метою захисту своїх порушених прав та інтересів, позивач звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області із позовом до ТзОВ «Автомагістраль-Південь» про визнання факту перебування у трудових відносинах з ТзОВ «Автомагістраль-Південь» з 30.08.2017 по 10.11.2017 включно та стягнення з відповідача заборгованоісті по заробітній платі в сумі 55800 грн і 3057,52 грн компенсації за невикористану відпустку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.04.2021 позовні вимоги задоволені у повному обсязі.

Постановою Волинського апеляційного суду від 30.09.2021 рішення суду першої інстанції було скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов було задоволено частково.

Даним рішення суду ухвалено стягнути із ТзОВ «Автомагістраль-Південь» в користь ОСОБА_1 43 200 грн оплати за виконану роботу водія за період з 30.08.2017 по 10.11.2017.

Відмовлено у задоволенні вимоги про встановлення факту перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах із ТзОВ «Автомагістраль-Південь».

Із змісту даного рішення встановлено, що у задоволенні даної вимоги відмовлено з тих підстав, що між ОСОБА_1 та ТзОВ «Автомагістраль-Південь» існували не трудові відносини, а цивільно-правові відносини на підставі укладеного договору про виконання обов`язків водія.

Судами встановлено факт виконання позивачем роботи водія з 30.08.2017 по 10.11.2017, а також, що сторонами було обумовлену суму оплати за кожен відпрацьований день в розмірі 600 грн, а тому із відповідача стягнуто в користь позивача 43 200 грн оплати за виконану роботу водія за даний період.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, встановлені рішенням суду апеляційної інстанції обставини виконання ОСОБА_1 роботи водія у ТзОВ «Автомагістраль-Південь» в період з 30.08.2017 по 10.11.2017 на підставі договору про виконання обов`язків водія, обумовлену сторонами суму оплати за кожен відпрацьований день в розмірі 600 грн та зоборгованість відповідача перед позивачем за виконану роботу в розмірі 43 200 грн за період 30.08.2017 по 10.10.2017, не підлягає доказуванню відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Беручи до уваги, що позивач та відповідач за цивільно правовою угодою досягнули згоду про оплату позивачу за кожен відпрацьований день 600 грн, що встановлено вищенаведеним рішенням суду апеляційної інстанції, а тому наведене свідчить, що грошове зобов`язання відповідача про оплату за виконану роботу позивачу виникло саме з 30.08.2017 і тривало по 10.11.2017, тобто з початку виконання роботи водія та до припинення цивільно-правової угоди.

Таким чином, безпідставними є доводи представника відповідача, що грошове зобов`язання відповідача про оплату за виконану роботу виникло у відповідача з часу набрання рішенням апеляційної інстанції законної сили (30.09.2021), оскільки таке грошове зобов`язання відповідача сторони обумовили у цивільно-правовій угоді про виконання обов`язків водія, відповідно до якої відповідач зобов`язався з 30.08.2017 оплачувати позивачу 600 грн за кожен відпрацьований день.

Судом встановлено, що відповідач 26.11.2021 сплатив позивачу 43 200 грн заборгованості по оплаті за виконанні роботи водія за період з 30.08.2017 по 10.11.2017, що підтверджується платіжним дорученням № 56675 від 26.11.2021.

Наведене свідчить, що відповідач лише 26.11.2021 повністю виконав грошове зобов`язання перед позивачем за виконанні ним роботи водія.

Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач маючи зобов`язання з 30.08.2017 по 10.11.2017 оплатити позивачу на підставі цивільно-правової угоди кошти за виконані роботи водія в сумі 43 200 грн, котре є грошовим зобов`язанням, однак не виконав умов договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, виконавши його лише 26.11.2021, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Враховуючи, що грошове зобов`язання відповідача виникло на підставі договору про виконання обов`язків водія, що свідчить про існування цивільно-правових відносин між сторонами, а не трудових, а тому дані відносини регулюються положеннями ст. 625 ЦК України.

Беручи до уваги, що відповідач повністю виконав грошове зобов`язання 26.11.2021, а тому суд вважає безпідставними доводи та розрахунки позивача про необхідність стягнення індексу інфляції, а також трьох процентів річних від простроченої суми після виконання грошового зобов`язання.

Оскільки позивач просить нарахувати дані суми починаючи з 11.11.2017 , а тому суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання з листопада 2017 по жовтень 2021 включно, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 11.11.2017 до дня фактичного виконання зобов`язання.

Судом встановлено, що сума індексу інфляції за час прострочення грошового зобов`язання за період з листопада 2017 по жовтень включно 2021 становить 14 739,84 грн. (сума боргу 43200, індекс інфляції 1,3412)

При цьому, три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 11.11.2017 по день фактичного виконання зобов`язання становить 5241 гривню.

З огляду наведеного суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача в користь позивача індексу інфляції за час прострочення грошового зобов`язання є обгрунтованою та доведеною лише за період з листопада 2017 по жовтень включно 2021 в сумі 14 739,84 грн, а також вимога про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період з 11.11.2017 по день фактичного виконання зобов`язання, тобто 26.11.2021, що становить 5241 грн, а тому позов підлягає до задоволення частково.

Оскільки позов задоволено частково, а тому відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог (71,70%), що становить 651,03 грн.

Вирішуючи питання про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) видами адвокатської діяльності є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та інші, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, згідно зі ст. 137 ЦПК України несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання такої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду договір про надання професійної правничої допомоги від 01.11.2021, акт приймання-передачі наданих послуг, квитанцію про отримання адвокатом Кондратюком В.В. від ОСОБА_1 4000 грн за надання професійної правничої допомоги.

Однак суд звертає увагу на акт прийому-передачі робіт, в якому зазначений опис виконаних робіт. Зокрема у даному описі вказано, що адвокат вчиняв дії по вивченню законодавства по правовому питанню та ознайомлення з судовою практикою щодо визнання недійсним договорів емфітевзису.

Проте вчинення даних дій адвокатом не мають відношення до даного предмету позову, а тому не входять до витрат на правничу допомогу адвоката у даній справі.

Крім того, наданий розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Згідно з ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача у поданій заяві просила суд звернути увагу на те, що розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю даної справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Ззначає, що розмір витрат на правничу допомогу не може перевищувати 2000 грн.

Таким чином, представник відповідача не погодився із розміром витрат на професійну правничу допомогу та на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України фактично просив їх зменшити у зв`язку з неспівмірністю із складністю справи до 2000 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, згідно з яким для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд бере до уваги складність справи, котра на думку суду не є складною, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, котрі є незначними, критерії розумності їхньої вартості, неминучості, обґрунтованості, а також думку відповідача про неспівмірність витрат із складністю справи та приходить до висновку про дійсну неспівмірність розміру витрат із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом витрачених адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг, тобто завищення їхнього розміру та необхідності зменшення розміру витрат та стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ТзОВ «Автомагістраль-Південь» в користь ОСОБА_1 інфляційні збитки за час простроченого зобов`язання в розмірі 14 739, 84 гривень та три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що становить 5241 гривню, а в загальному 19 980,84 гривні.

Стягнути із ТзОВ «Автомагістраль-Південь» в користь ОСОБА_1 651,03 грн судового збору та 2000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає у АДРЕСА_1 .

Відповідач: ТзОВ «Автомагістраль-Південь» (, юридична адреса: м. Одеса, вул. Романа Кармена, 21).

Головуючий:/підпис/

Виготволено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя А.А. Каліщук