КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/12420/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7818/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року (з урахуванням виправлення описки), ухвалене під головуванням судді Мазур Ю.Ю., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів, штрафу та пені за прострочення сплати аліментів, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, від шлюбу що сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2003 року у справі про стягнення аліментів на утримання дитини, відповідач повинен сплачувати на утримання дитини аліменти у розмірі ј частини зі всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2013 року. Відповідно до розрахунку державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. станом на 29 травня 2019 року за період з лютого 2008 року по травень 2019 року заборгованість по аліментам складає 194 669,62 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. від 06 червня 2019 року на відповідача накладено штраф по заборгованості по несплаті аліментів, який складає 97 334,81 грн. Посилалася на ч. 1 ст. 196 СК України, відповідно до якої у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Враховуючи викладене, позивач просила стягнути з відповідача заборгованість по виплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 194 669,62 грн., штраф за прострочення сплати аліментів на утримання доньки у розмірі 97 334,81 грн. та пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 194 669,62 грн. (т. 1 а.с. 2-6).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що не погоджується з порядком розрахунку та розміром заборгованості зі сплати аліментів, сумою нарахованих позивачем пені та штрафу, оскільки їх розраховано з порушенням вимог СК України, Закону України «Про виконавче провадження» . Зазначав, що з 28 серпня 2009 року по 10 травня 2019 року з нього примусово не стягувалися аліменти, оскільки виконавче провадження було завершено 28 серпня 2009 року та лише 10 травня 2019 року було відновлено. Вважає, що визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення (т. 1 а.с. 40-49).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів, штрафу та пені за прострочення сплати аліментів - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по виплаті аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 177 630 (сто сімдесят сім тисяч шістсот тридцять) грн. 36 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 97 334 (дев`яносто сім тисяч триста тридцять чотири) грн. 81 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 177 630 (сто сімдесят сім тисяч шістсот тридцять) грн. 36 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 22 015 (двадцять дві тисячі п`ятнадцять) грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. В решті позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 12-18).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року виправлено допущену описку у вступній частині рішення суду від 30 вересня 2021 року у справі № 752/12420/19, а саме замість помилково зазначеної дати ухвалення рішення суду «30 вересня 2021 року» зазначено вірну дату ухвалення рішення суду «02 листопада 2021 року» (т. 2 а.с. 21-22).

Не погодившись з рішенням районного суду, 28 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду запеляційною скаргою, у якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 24-36).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті аліментів на утримання доньки у розмірі 177 630,36 грн. з огляду на те, що за правилами ст. 194, 195 СК України суд стягує заборгованість по аліментам лише у випадку виникнення спору з особою, яка відповідно до ст. 187 цього Кодексу добровільно їх виплачувала. Право особи, яка отримує аліменти, на справедливий судовий розгляд передбачає належне виконання рішення суду, і борг з виплати аліментів, пов`язаний з невиконанням такого судового рішення, не вимагає вирішення нового спору, через що суду не може давати повторну переоцінку один раз вже з`ясованим фактам і присудженим двічі суму, яка вже присуджена, за відсутності нових обставин, з якими ст. 192, 197 СК України пов`язують зміну розміру аліментів чи звільнення від сплати заборгованості по аліментам. Визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Отже, чинним законодавством України не передбачена можливість стягнення заборгованості за аліментами, яка утворилась при виконанні судового рішення про їх стягнення, шляхом подання позову про її стягнення у судовому порядку в іншій справі.

Також посилався на те, що штраф у розмірі 97 334,81 грн. на накладено на нього постановою про накладення штрафу старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лазаревою А.І. від 06 червня 2019 року ВП № 7097041. Вважає, що визначений державним виконавцем штраф за заборгованість за аліментами підлягає стягненню з апелянта в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення.

Щодо стягнення пені зазначав, що виконавче провадження № 7097041 було втрачено, тому у період з 28 серпня 2009 року по 10 травня 2019 року з відповідача примусово не стягувалися аліменти, відповідно докази, що відповідач навмисно не сплачував аліменти у вказаний період, відсутні. Вина державної виконавчої служби за втрату виконавчого провадження не може бути покладена на боржника. Крім того, вважає, що розрахунок позивача по пені є помилковим, оскільки її розмір не може перевищувати 97 334,81 грн., що становить різницю між сумою заборгованості та розміром застосовуваних заходів примусового виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Зотова А.В. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду залишити без змін (т. 2 а.с. 63-66).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 , її представник - адвокат Зотова А.В. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені поштовими повідомленнями, телефонограмами та на зазначені ними адреси електронної пошти із забезпеченням технічної фіксації таких повідомлень, тобто належним чином, про що у справі є докази. Так, відповідач ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом був сповіщений особисто 24 червня 2022 року із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення, тобто завчасно. За матеріалами справи представник відповідача - адвокат Пустовий Б.В. був уповноважений відповідачем на представництво його інтересів лише в районному суді, доказів наявності такого представництва в суді апеляційної інстанції матеріали справи не містять (т. 1 а.с. 81 т. 2 а.с. 57-63).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі та мають доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва 19 квітня 2008 року батьками дитини у вказаному свідоцтві зазначені: мати - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 7).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області 04 липня 2007 року (т. 1 а.с. 8).

Після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає з матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 08-1/645 від 11 червня 2019 року (т. 1 а.с. 34).

27 жовтня 2006 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-4601/6, яким вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини від всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 15 жовтня 2003 року до її повноліття (т. 1 а.с. 9-10).

На виконання виконавчого листа № 2-4601/6, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 27 жовтня 2006 року, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревою А.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 7097041 від 16 березня 2007 року (т. 1 а.с. 11).

28 серпня 2009 року згідно постанови державного виконавця у виконавчому провадженні № 7097041 було повернено виконавчий документ, а саме виконавчий лист № 2-4601 від 27 жовтня 2006 року у зв`язку з тим, що на виконанні у відділі перебуває аналогічний виконавчий документ(т. 1 а.с. 200-204).

Виконуючим обов`язки начальника Голосіївського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві здійснено перевірку матеріалів виконавчого провадження № 7097041 та відповідною постановою від 10 травня 2019 року дії державного виконавця щодо завершення виконавчого провадження № 7097041 визнано такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства(т. 1 а.с. 129).

На підставі зазначеного рішення постановою старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 10 травня 2019 року було відновлено виконавче провадження № 7097041 за виконавчим листом № 2-4601 (т. 1 а.с. 159).

Відповідно до розрахунку державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. станом на 17.02.2017 за період з лютого 2008 року по 16 лютого 2017 року заборгованість по аліментам складає 130 036,45 грн. (т. 1 а.с. 15-18).

Як вбачається з розрахунку державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. станом на 29 травня 2019 року за період з лютого 2008 року по травень 2019 року заборгованість по аліментам складає 194 669,62 грн. (т. 1 а.с. 19-20).

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. від 06 червня 2019 року на відповідача накладено штраф по заборгованості по несплаті аліментів, який складає 97 334,81 грн. (т. 1 а.с. 28-29).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 7097041/10 від 23 жовтня 2019 року старшого державного виконавця Голосіївського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Лазаревої А.І. станом на 01 жовтня 2019 року заборгованість по аліментах становить 177 630,36 грн. (т. 1 а.с. 53-57).

Щодо вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 194 СК аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за десять років, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років.

Згідно з ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 2-751/2007 (провадження № 61-15422св20) зазначено, що: «оскільки заявник звернулася до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VII ЦПК України. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 29 серпня 2018 року у справі № 201/10328/16-ц, провадження № 14-192цс18; від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05 серпня 2020 року у справі №464/6206/18, провадження № 61-18142св19. Тобто, у вказаній категорії справ стягувач аліментів вправі обирати спосіб судового захисту: або оскаржувати дії державного виконавця, або пред`являти позов на загальних підставах». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року в справі № 125/2525/18 (провадження № 61-13525св20) зроблено висновок, що «спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи. Залежно від предмета та суті вимог така заява може розглядатися у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, або у позовному провадженні». У справі, що переглядається, установивши, що спір фактично виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з приводу розміру заборгованості зі сплати аліментів та отриманих боржником доходів із урахуванням обставин відчуження спільного сумісного майна подружжя, апеляційний суд дійшов правильного висновку про доцільність вирішення спору в позовному провадженні».

У цій справі позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються у межах виконавчого провадження № 7097041 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4601, виданого 27 жовтня 2006 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі ј частини доходу щомісячно, що перебуває на виконанні у Голосіївському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

При визначенні суми заборгованості за аліментами позивач посилалася на розрахунок заборгованості зі сплати аліментів старшого державного виконавця Голосіївського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_6 та не оспорювала Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.

Стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за аліментами, суд першої інстанції не врахував, що розмір заборгованості визначено за виконавчим листом на підставі розрахунку державного виконавця, який позивач не оспорювала, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача вказаної заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 оспорював вищевказану нараховану державним виконавцем в рамках відкритого виконавчого провадження ВП 7097041 суму заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим листом, виданим на виконаннярішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2003 року, проте ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09 вересня 2021 року у справі № 752/14556/21 такі доводи ОСОБА_1 були визнані неспроможними та відхилені, а в задоволенні скарги відповідача на дії старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лазаревої А.І. та головного державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Удавіцької Є.В., було відмовлено.

Задовольнивши позов про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по сплаті аліментів, районний судне врахував, що вимоги статті 194 СК України до правовідносин, які склалися між сторонами, після звернення позивача до виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа та відкриття 27 жовтня 2006 року виконавчого провадження, яке відновлено 10 травня 2019 року, не застосовуються, оскільки заборгованість за аліментами виникла після відкриття виконавчого провадження і повторному стягненню така заборгованість не підлягає.

Тому правових підстав для застосування статті 194 СК України і додаткового стягнення з відповідача заборгованості за аліментами, що виникла під час примусового виконання рішення суду, у суду першої інстанції не було.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду про стягнення аліментів і відкриття виконавчого провадження), а також статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного на момент звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час звернення позивачки до суду із зазначеним позовом) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Відповідно до частин третьої, восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Такий висновок міститься в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 464/6206/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 537/4755/16-ц (провадження № 61-20760св19), від 17 листопада 2021 року у справі № 569/14819/19 та узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц, підстав для відступлення від якої апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, враховуючи те, що відповідна заборгованість за аліментами визначена в порядку виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2003 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яке підлягає примусовому виконанню в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Отже вимога позивачки ОСОБА_2 про стягнення вищевказаної заборгованості за аліментами у цій справі може спричинити подвійне стягнення аліментів, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині.

Щодо вимог про стягнення штрафу.

Щодо вимог про стягнення з відповідача штрафу по заборгованості по несплаті аліментів у розмірі 97 334,81 грн., накладеного на ОСОБА_1 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. від 06 червня 2019 року слід зазначити наступне.

За змістом п. 16 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII), виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 3 статті 71 Закону № 1404-VIII визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 3 липня 2018 року №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", яким доповнено статтю 71 Закону № 1404-VIII частиною 14 наступного змісту:

"За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону № 1404-VIII строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Пунктом 8 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5, визначено, що виконавець накладає на боржника штраф у розмірі та у випадках, визначених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону.

Постанова про накладення штрафу оформлюється відповідно до вимог пункту 7 розділу I цієї Інструкції та містить відомості про розмір заборгованості, яка утворилася з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, та суму штрафу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Таким чином, законом передбачено, що штраф за невиконання рішення суду, накладений постановою державного виконавця, підлягає примусовому стягненню у межах виконавчого провадження, а оскарження постанови про накладення штрафу, у т.ч. з підстав неправильного визначення розміру такого штрафу, відбувається в порядку, визначеному Законом.

Задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення суми штрафу у розмірі 97 334,81 грн., накладеного на ОСОБА_1 постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. від 06 червня 2019 року, призвело б до подвійного стягнення з відповідача цього штрафу, оскільки, у випадку задоволення цих позовних вимог, існувало б два виконавчих документа про стягнення штрафу у розмірі 97 334,81 грн.

Виходячи з вищенаведеного, вимоги позивача про стягнення суми заборгованості по аліментам та штрафу за прострочення сплати аліментів задоволенню не підлягають, а тому рішення суду про задоволення позовних вимог в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Щодо стягнення неустойки (пені).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Статтею 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (накладення штрафу за наявності заборгованості зі сплати аліментів), максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

При цьому, розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток (тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %).

При застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21.

Встановлено, що у відповідача виникла непогашена заборгованість зі сплати аліментів, які стягуються за рішенням суду в межах виконавчого провадження № 7097041, яке перебуває на виконанні у Голосіївському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, розмір заборгованості по аліментах станом на 29 травня 2019 року складав 194 669,62 грн.

Позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів у період з лютого 2008 року по 29 травня 2019 року, що становить 1% за кожен день прострочення, але не більше 100% суми заборгованості і дорівнює 194 669,62 грн. (т. 1 а.с. 1-6)

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції Лазаревої А.І. від 06 червня 2019 року на відповідача було накладено штраф у розмірі 97 334,81 грн. за несплату заборгованості по аліментам, яка згідно довідки-розрахунку від 29 травня 2019 року, станом на заявлений в позовній заяві період заборгованості тобто в межах позовних вимог, становила - 194 669,62 грн. (т. 1 а.с. 28-29).

Таким чином, колегія суддів погодилась з доводами апеляційної скарги, що максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, тобто 97 334,81 грн.

Доданий до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, який виконаний державним виконавцем станом на 29 листопада 2021 року, тобто після ухвалення оскаржуваного рішення районного суду, суд апеляційної інстанції відхилив зваживши на наступне (т. 2 а.с. 39-40).

Відповідач ОСОБА_1 брав участь в розгляді справи в суді першої інстанції, подавав відзив та докази особисто і через представника, у т.ч. клопотання про зупинення провадження у цій справі і заперечення проти доказів позивачки (т. 1 а.с. 40-67, 223-225 т. 2 а.с. 2-10).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Справа розглядалась районним судом з червня 2019 року до 02 листопада 2021 року, тобто більше двох років, а відповідач ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість подати усі необхідні докази і заперечення до відзиву або в суді першої інстанції. Оскільки відповідач не навів поважних причин не подання цих доказів до суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не прийняла їх до уваги.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 196 СК України щодо розрахунку пені у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, та помилково стягнув з відповідача суму пені у розмірі 177 630,36 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 196 СК Українирозмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Разом з тим, апелянтом не наведено обґрунтованих підстав для зменшення розміру пені.

Доводи апеляційної скарги, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини відповідача, а тому пеня не може бути з нього стягнута, колегія суддів відхилила з огляду на те, що відповідачем доказів відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів не надано.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті заявленого позову.

Щодо судових витрат.

Оскільки позов задоволено частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у цій справі. На відповідача покладається судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (20 %) в розмірі 973,35 грн. за розгляд справи судом першої інстанції, який підлягає стягненню на користь держави.

При цьому відповідачу слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, пропорційно до частини задоволених вимог апеляційної скарги (78,5 %) - 5 329,30 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується квитанцією (т. 2 а.с. 62).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

За змістом ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч. 2 ст. 134 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач просила вирішити питання про розподіл судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу (т. 1 а.с. 135-136).

Правова допомога надавалася позивачу адвокатом Семенюк К.В. (свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю № 2989 від 21.06.2007) на підставі договору про надання правової допомоги № 165/20 від 28 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_2 та Семенюк К.В. (т. 1 а.с. 137-139).

Згідно додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги встановлений гонорар за надання послуг із зазначенням послуг та їх цін (т. 1 а.с. 140).

Згідно з додатковою угодою № 2 до договору про надання правової допомоги договір є розірваним з 25 травня 2021 року (т. 1 а.с. 142).

Згідно акту здачі-прийому виконаних робіт від 25 травня 2021 року сторони підтвердили роботи (послуги), що виконані виконавцем згідно договору та підлягають оплаті на суму 6 000,00 грн. (т. 1 а.с. 143).

В матеріалах справи наявні дублікати квитанцій № Р24А823888726А93580 від 28.10.2020 на суму 3000,00 грн., № Р24А852891140А08757 від 05.02.2021 на суму 3015,08 грн., № Р24А883277235А57082 від 22.05.2021 на суму 2000,00 грн., № Р24А879365605А44327 від 11.05.2021 на суму 6000,00 грн., № Р24А889862465А33696 від 18.06.2021 на суму 2000,00 грн. № Р24А895582139А31081 від 14.07.2021 на суму 2000,00 грн., № Р24АР24А911656987А83078 від 28.09.2021 на суму 2000,00 грн., № Р24АС0688 від 27.10.2021 на суму 2000,00 грн. за надання правової допомоги по договору № 165/20 від 28 жовтня 2020 року (т. 1 а.с. 144-147).

Проте на підтвердження сплачених сум позивачем не надано актів здачі-прийому виконаних робіт по договору на вказані суми із зазначенням наданих послуг.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач ОСОБА_1 заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу (т. 2 а.с. 2-6).

Таким чином, виходячи з вищенаведених вимог законодавства, засад розумності і справедливості, суд визначає до стягнення суму витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 1200,00 грн. (6000,00 грн. : 100 ? 20 % (пропорційно задоволеним позовним вимогам).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про стягнення пропорційно до задоволених вимог 1200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по виплаті аліментів, штрафу та пені за прострочення сплати аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) 97 334,81 грн. пені за прострочення сплати аліментів.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь держави 973,35 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_4 ) 1 200,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Компенсувати за рахунок держави на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ) 5 329,30 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 липня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова