печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Соколова О.М.

при секретарі судових засідань - Матвійчука В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені 3% за кожен день прострочення,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року адвокат Дугінов Дмитро Андрійович в інтересах ОСОБА_1 (далі-Позивач), звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - Відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), в якій просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», за період з 15 серпня 2018 року по 15 вересня 2019 року, в сумі 6 931 350,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначав, що позивач є клієнтом АТ КБ «Приватбанк».

30 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали депозитний договір №SAMDNWFD000, на виконання умов якого 30 грудня 2013 Позивачем було передано банку 25 000,00 дол. США.

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень Відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки Позивача було безпідставно заблоковано.

13 листопада 2014 року в Головному офісі ПАТ «КБ «Приватбанк» було зареєстровано заяву від 07 листопада 2014 року про розірвання Договору №SAMDNWFD000 від 30 грудня 2013 року, видачу депозиту та нарахованих по ньому відсотків в повному обсязі.

Станом на 16 серпня 2019 року заява Відповідачем не задоволена, зобов`язання за договором відповідачем не виконані. У зв`язку з чим, Відповідач повинен сплатити Позивачу пеню у розмірі 3% на підставі частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 15 серпня 2018 року по 15 вересня 2019 року, в сумі 6 931 350,00 грн.

На підставі викладеного, представник позивача просив про задоволення позову.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 23 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

20 вересня 2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому остання, вказує на те, що нарахування неустойки, яка є явно завищеною не відповідає передбаченим ч. 3 ст. 509 та чч. 1-2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права і суд має право її зменшити. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

30 вересня 2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому коштів за договором банківського рахунку свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань, що є підставою для застосування до нього відповідальності у вигляді пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі №761/26293/16-ц та постанові Верховного Суду від 05 червня 2019 року №757/32522/17-ц.

21 січня 2020 року від представника позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи судової практики.

30 січня 2020 року ухвалою Печерського районного суду м.Києва закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

04 вересня 2020 року від представника позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи судової практики.

02 грудня 2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

12 травня 2022 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення по справі.

22 червня 2022 року від представника позивача надійшла заява про доручення до матеріалів справи судової практики.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, на адресу суду 12 вересня 2022 року подавав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлялася судом належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомила, проте від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без технічної фіксації, у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Відповідно до ч. 3 ст. 510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Суд встановив, що 30 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали депозитний договір №SAMDNWFD000, на виконання умов якого 30 грудня 2013 Позивачем було передано банку 25 000,00 дол. США.

У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на окупованій території Автономної Республіки Крим, рахунки позивача було безпідставно заблоковано і припинено нарахування відсотків.

13 листопада 2014 року в Головному офісі ПАТ «КБ «Приватбанк» було зареєстровано заяву Позивача від 07 листопада 2014 року про розірвання Договору №SAMDNWFD000 від 30 грудня 2013 року, видачу депозиту та нарахованих по ньому відсотків в повному обсязі.

Заява виконана не була.

Так, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 05 грудня 2017 року та Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу в розмірі 25 000 доларів США, що станом на 07.02.2017 року за курсом НБУ (1 долар = 27,2627 грн.) еквівалентно 681 567 гривень 50 копійок, проценти в загальному розмірі 690,41 доларів США, що станом на 07.02.2017 року за курсом НБУ (1 долар = 27,2627 грн.) еквівалентно 18 822 гривні 44 копійки, а всього стягнути 25 690,41 доларів США (двадцять п`ять тисяч шістсот дев`яносто доларів США сорок один цент), що станом на 07.02.2017 року за курсом НБУ (1 долар = 27,2627 грн.) еквівалентно 700 389 гривень 94 копійки (сімсот тисяч триста вісімдесят дев`ять гривень дев`яносто чотири копійки).

Так, представник позивача, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені згідно Закону України «Про захист прав споживачів», в обґрунтування своїх вимог надав суду копію рішення суду касаційної інстанцій у справі № 758/561/15-ц.

Відповідно до матеріалів справи, за заявою вкладника від 07 листопада 2014 року, яка була отримана банком 13 листопада 2014 року між сторонами припинено правовідносини за договором №SAMDNWFD000 від 30 грудня 2013 року то, відповідно, після цієї дати між Позивачем і Відповідачем не існує жодних споживчих правовідносин та застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин неможливо.

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.

Правовідносини з банківського вкладу врегульовані нормами ЦК України, законами України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №2664-ІІІ), від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон №2121-ІІІ), від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-ХІІ), від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон №2346-ІІІ).

Згідно з преамбулою Закону № 2664-III у ньому встановлені загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг. Його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності та розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні.

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.

Згідно з підпунктом 7.1.1. пункту 7.1. статті 7 Закону № 2346-ІІІ вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління на встановлений строк та під визначений процент (дохід) відповідно до умов договору.

У статті 2 Закону № 2121-ІІІ вказано, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

У частинах першій, другій статті 47 Закону № 2121-ІІІ визначено види діяльності банку, зокрема банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті, як у національній, так і в іноземній валюті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

У пункті 1 частини третьої статті 47 цього Закону вказано, що до банківських послуг належать залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону № 2664-III фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5); споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону № 2664-III фінансовими послугами вважаються, зокрема: залучення фінансових активів із зобов`язанням щодо наступного їх повернення; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та ін.

За частиною другою статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги, надання яких передбачається іншими законами, підлягають включенню до переліку, визначеного частиною першою цієї статті. Надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється.

Отже, розміщення грошових коштів у вигляді вкладу (депозиту) та отримання процентів за вкладом є фінансовими операціями, які здійснюються у разі укладення договору банківського вкладу, і в сукупності становлять суть фінансової послуги, яка надається банком споживачу (вкладнику).

Відповідно до преамбули Закону № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі № 1023-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Відповідно до підпункту 1) частини 1 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з умовами укладеного сторонами договору, якщо по закінченні терміну вкладу клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично пролонгується ще на один строк.

Відповідно до умов договору клієнт та банк мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору. Якщо клієнт вимагає розірвати договір, а термін вкладу не закінчився, останньому повертається сума вкладу. За неповний період вкладу відсотки сплачуються за зниженою процентною ставкою.

За таких обставин, після отримання відповідачем заяви про повернення коштів за договорам банківського вкладу та розірвання спірних договорів між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорами банківського вкладу.

Таким чином, Позивач не мав наміру продовжувати дію спірного договору і звертався до банку із вимогою про повернення суми вкладів з відсотками після спливу строку дії договору.

Відповідно до частини третьої статті 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Укладений сторонами договір був строковим, не передбачав зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, тому факт розірвання договору не пов`язується із зустрічними діями другої сторони.

Ураховуючи те, що між позивачем та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини.

Зазначений висновок узгоджується з висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі №320/5115/17.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст. ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1-16, 526, 551, 1058, 1060, 1061, 1066, 1067, ст.ст. 1, 10, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 2, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 1-18, 76 81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення пені 3% за кожен день прострочення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 29 листопада 2022 року.

Суддя О.М.Соколов