Справа № 486/610/21
Провадження № 2/486/44/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року м. Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

учасники справи: позивач АТ КБ «ПриватБанк», відповідач ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

13 квітня 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») засобами поштового зв`язку направило на адресу суду позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № NKUCGA00000146 від 07 вересня 2007 року, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 14254,99 доларів США 3 % річних від простроченої суми, що за курсом 27,64 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 лютого 2021 року складає 394007,92 гривень та судові витрати. 19 квітня 2021 року позов надійшов на адресу суду.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що 07 вересня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № NKUCGA00000146, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 64000 доларів США на термін до 06 вересня 2017 року та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки і в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач своєчасно не погашав заборгованість за кредитом, відсотками, комісією. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки за період з 07 вересня 2007 року по 07 червня 2011 року. Прострочена сума заборгованості становить 49652,35 доларів США. З 18 липня 2011 року по 10 лютого 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 14254,99 доларів США, яка складається з наступного: 14254,99 доларів США 3 % річних від простроченої суми.

11 травня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій просить застосувати позовну давність у вказаній справі.

17 травня 2022 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що АТ КБ «ПриватБанк», звернувшись в 2011 році із позовом до нього про дострокове повернення суми кредиту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором, на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки. Вважає, що позивачем не надано доказів того, що відповідач перешкоджав виконанню рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 грудня 2011 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та продажу даного нерухомого майна, тому застосування до нього відповідальності за порушення грошового зобов`язання та нарахування трьох процентів річних задоволенню не підлягає. Просить відмовити в задоволенні позову.

09 грудня 2021 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив якій останній вказує, що предмет іпотеки було реалізовано та кошти від його реалізації були направлені на погашення заборгованості. Рішення суду від 01 грудня 2011 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки діє до повного виконання сторонами зобов`язань. Наявність простроченого зобов`язання є підставою для нарахування трьох процентів річних. Просить задовольнити позовні вимоги. До відповіді на відзив позивачем додано клопотання про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив, в зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби.

10 грудня 2021 року від відповідача на адресу суду надійшло заперечення, в якому останній просить відмовити в задоволенні клопотання позивача про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив та просить застосувати позовну давність у справі.

25 березня 2022 року відповідачем надано суду клопотання про долучення доказів.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надіслав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Направив заяву про розгляд справи без його участі.

Розгляд справи проведено без участі сторін з урахуванням положень ч.1 ст.223 ЦПК України.

Дослідивши докази в сукупності, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» в особі відділення «Южноукраїнське Центральне» філії Миколаївського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № NKUCGA00000146 відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача кредит в сумі 70400.00 доларів США на наступні цілі: будівництво котеджу у розмірі 64000,00 дол. США, а також на сплату страхових платежів у розмірі 6400,00 дол. США., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, 1,5 % винагорода за надання фінансового інструменту та 0,20 % від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати з кінцевим терміном повернення 06 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання умов за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 07 вересня 2007 року, згідно якого позивач надав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, яке набрало законної сили 11 квітня 2012 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитом звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 /а.с.4-5/.

30 жовтня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як продавцем від імені ОСОБА_1 на підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №2-599/2011 від 11 грудня 2011 року та ТОВ «Естейт Селінг» як покупцем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. У той же день відомості про зміну власника були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

30 грудня 2017 року приватним нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №39065314 від 30 грудня 2017 року на квартиру АДРЕСА_1 , за ПАТ КБ «ПриватБанк»; запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запис № 24255223 від 27 грудня 2017 року.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 липня 2019 року було скасовано рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 березня 2019 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТОВ «Естейт Селінг» про визнання договору купівлі-продажу недійсним та ухвалено нове рішення, яким частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , визнаний недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 жовтня 2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селінг». Постанова набрала законної сили у день проголошення 25 липня 2019 року. Викладене встановлено заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2021 року (єдиний унікальний номер справи 486/1954/19) /а.с.125-127/.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21 квітня 2021 року визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу №39065314 від 30 грудня 2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», скасована державна реєстрація права власності, зобов`язано приватного нотаріуса внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації права власності /а.с.125-129/.

Під час розгляду справи відповідачем письмово заявлено клопотання про застосування строку позовної давності /а.с.37/.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Відповідач на підтвердження пропуску позивачем строку звернення до суду посилається на те, що кредитним договором визначений строк його дії 06 вересня 2017 року і кінцевий термін виконання зобов`язання 28 вересня 2017 року, зазначив, що строк позовної давності на стягнення всієї суми грошових коштів сплив 28 вересня 2020 року.

Як вбачається із умов договору, п.7.1 встановлено, що погашення заборгованості здійснюється з 21 по 28 число кожного місяця, щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти у сумі 1016,62 доларів США. Кошти надаються банком на строк з 07 вересня 2007 року по 06 вересня 2017 року у вигляді непоновлювальної кредитної лінії. Цим же пунктом визначений обов`язок позичальника у разі порушення термінів оплати на 120 календарних днів сплатити суму кредиту, відсотків, винагороди пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів/ а.с.8-10/.

Велика Палата Верховного Суду у постанові №536/1841/15-ц від 23 червня 2020 року визначила, що оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (постанова Великої Палати Верховного Суду №202/26885/13-ц від 06 грудня 2019 року).

Таким чином, строк дії кредитного договору визначений самим договором по 06 вересня 2017 року. Кінцевий строк виконання відповідно до умов договору необхідно обчислювати із визначеного останнього дня останнього платежу 28 серпня 2017 року із додаванням 120 календарних днів на погашення заборгованості відповідно до п.7.1 договору, отже останній день виконання зобов`язання наступив 26 грудня 2017 року.

Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства)».

Позивач у своїх запереченнях посилається на те, що рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки фактично було змінено умови виконання договору і встановлений обов`язок дострокового його виконання, а тому кредитор має право на відшкодування відповідно до умов ст.625 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, про неправильне застосування якої судами попередніх інстанцій зазначено в касаційній скарзі, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Як вбачається із рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області №2-599/2011 від 01 грудня 2011 року, зміненого рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2013 року (справа №784/4182/13 провадження №22-ц/784/3340/13), звернуто стягнення на предмет іпотеки за кредитним договором, шляхом продажу квартири публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві з наданням банку всіх повноважень необхідних для здійснення купівлі-продажу.

Таким чином суд погоджується із доводами відповідача щодо пропуску позовної давності за основним зобов`язанням.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано доказів погашення боргу шляхом реалізації квартири за договором іпотеки та рішенням суду, також у розрахунку обчислюється повна сума заборгованості без врахування суми, отриманої від звернення стягнення на майно. При цьому із доказів, наданих сторонами, вбачається, що право власності на спірну квартиру було перереєстровано за кредитором, укладався договір купівлі-продажу іпотечного майна між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», і такі дії оскаржувалися у судовому порядку. Проте позивач не надав жодної інформації щодо реалізації майна та перерахунку боргу з урахуванням виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року).

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При застосуванні ст.625 Цивільного кодексу України суд має перевірити, чи не встановлений розмір процентів за прострочення грошового зобов`язання безпосередньо договором.

Як вбачається із п.7.4 кредитного договору, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп.1.1, 2.2.4, 2.3.3 договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,44% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Таким чином, враховуючи викладене, позивачем пропущений строк позовної давності за основним та похідними зобов`язаннями, умовами договору встановлені проценти до сплати за прострочення грошового зобов`язання, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості та трьох відсотків річних є безпідставними і задоволенню не підлягають .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,81,141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне найменування позивача: акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, поштовий індекс 49094, , р/р НОМЕР_1 , МФО 305299).

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Донецьк, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова