Справа № 461/8453/21 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/1900/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

представника Служби у справах дітей - Нанівської М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2021 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей Галицького району м. Львова, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юріяк Михайла Івановича, про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі заочного рішення Горохівського районного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року та рішення Виконавчого комітету Горохівської міської ради Луцького району Волинської області № 33 від 12 березня 2021 року вона призначена опікуном малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який позбавлений батьківського піклування. Стверджує, що малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був співвласником квартири АДРЕСА_1 , та зареєстрований за вказаною адресою. Зазначає, що в червні 2021 року їй стало відомо, що квартиру АДРЕСА_1 відчужено ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу № 3624 від 11 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяк М.І. Вказує, що їй невідомо ким від імені малолітнього ОСОБА_5 було підписано даний договір, вона не надавала дозволу на вчинення правочину малолітньою дитиною або від імені малолітньої дитини, тому вважає, що правочин вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійним. Вважає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують момент відшкодування. З наведених підстав просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 № 3624 від 11 грудня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І. та повернути сторони договору в попередній стан.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5 , відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що співвласником квартири АДРЕСА_1 є малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак відсутній дозвіл Органу опіки та піклування Галицького району м. Львова на укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири з участю малолітньої особи. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу довідці з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 2978 від 11 грудня 2020 року, виданій ЛКП «Княжий Лев», згідно з якою власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , а за вказаною адресою не зареєстрована жодна особа, оскільки вищезазначена інформація спростовується довідкою № 795, виданою ЛКП «Княжий Лев» 12 серпня 2021 року, з якої вбачається, що власником вищевказаної квартири є ОСОБА_3 , а за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , які є колишніми власниками квартири. Вказує, що судом не було досліджено походження довідки, яку було надано нотаріусу під час посвідчення договору купівлі-продажу квартири. Вважає, що поза увагою суду залишився факт перебування в провадженні Галицького районного суду м. Львова цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка зупинена до розгляду цієї справи, що, на його думку також підтверджує реєстрацію в спірній квартирі малолітнього ОСОБА_5 . З вищенаведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 та представника Служби у справах дітей - Нанівської М.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З матеріалів справи вбачається, що 11 грудня 2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., за умовами якого ОСОБА_6 передає у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 сплачує ОСОБА_6 1 791 900.00 грн. вартості квартири.

На підставі договору купівлі-продажу № 3624 від 11 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяк М.І., за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 108.2 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 270231696 від 12 серпня 2021 року.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 2978 від 11 грудня 2020 року, виданою ЛКП «Княже місто», на момент укладення та посвідчення нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, в квартирі АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані особи, а власником квартири є ОСОБА_6 .

Окрім того, в матеріалах нотаріальної справи щодо вчинення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 №3624 від 11.12.2020, наданого Приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяк М.І., є заява ОСОБА_6 від 11.12.2020, у якій зазначено, що він є власником квартири за АДРЕСА_1 , а також останнім повідомлено, що за вказаною адресою малолітніх, неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, які мають право на користування квартирою, не зареєстровано.

Тобто, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу посвідчувався нотаріусом за наявності інформації про відсутність зареєстрованих осіб в квартирі АДРЕСА_1 , за відсутності інформації про реєстрацію у цій квартирі малолітнього ОСОБА_5 , а відтак нотаріусом не вимагалася згода органу опіки та піклування на вчинення оспорюваного правочину.

Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 168151487 від 27 травня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_6 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 174 від 27 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В.

За умовами договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 27 липня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В., ОСОБА_10 передав у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 прийняв у власність цю квартиру і сплатив за неї грошову суму в розмірі 2 276 312 грн.

З договору купівлі-продажу квартири № 174 від 27 травня 2019 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Х.В. вбачається, що вищезазначена квартира належала ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності № 30589 , виданого Львівською міською адміністрацією 11 жовтня 1994 року на підставі розпорядження № 1173 від 11 жовтня 1994 року.

Розпорядженням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1173 від 01 вересня 1994 року «Про передачу квартир у власність громадян» передано у власність громадян квартири згідно з додатками № 1, 2, 3, однак в таких відсутні відомості щодо передачі у власність ОСОБА_10 квартири АДРЕСА_1 .

Вищезгаданий договір купівлі-продажу спірної квартири № 174 від 27 травня 2019 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , позивачем не оскаржувався, як і не оскаржувалося свідоцтво про право власності на квартиру, видане на ім`я ОСОБА_10 , на день видачі якого ОСОБА_5 не міг бути зареєстрований, оскільки народився ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вважає, що договором купівлі-продажу квартири № 3624 від 11 грудня 2020 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяком М.І., порушено права малолітнього ОСОБА_5 , оскільки не отримано дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, в якій зареєстрована малолітня дитина.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його батьками є ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 27 серпня 2009 року.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 2375 від 04 липня 2011 року, виданою ЛКП «Снопківське», малолітній ОСОБА_5 , зареєстрований разом з матір`ю, ОСОБА_9 , в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 12 березня 2021 року № 33 «Про призначення опіки над дитиною, позбавленою батьківського піклування» призначено ОСОБА_1 опікуном над малолітньою дитиною, позбавленою батьківського піклування, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 795 від 12 серпня 2021 року, виданою ЛКП «Княже місто», в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , зареєстрований 30.10.2009 року, ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які є колишніми власниками квартири. Інші особи у вищезазначеній квартирі не зареєстровані.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Галицька районна адміністрація Львівської міської ради листом від 11 листопада 2021 року № 260001-вих-105649 повідомила, що Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування, не надавався дозвіл на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , де зареєстрований малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також не надавався висновок відділу «Служба у справах дітей» Галицького району про доцільність надання дозволу на укладення вказаного договору.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або ос порені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення(визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на порушника.

Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З аналізу вищезазначених норм слід дійти висновку про те, що цивільні права /інтереси захищаються у спосіб, який передбачений договором чи законом, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права /інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права /інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто, матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод і інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання чи оспорення. Такі право чи інтерес можуть бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто, такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання чи оспорення та спричиненим цими діями наслідкам.

Зокрема, такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2 цс21), від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15 ц (провадження №14-338 цс18) та багатьох інших.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21), від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20 пункт 52), від 22.06.2021 року у справі №200/606/18 (провадження №14-125цс20, пункт 76).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц.

Наслідком визнання недійним договору купівлі-продажу квартири є реституція, яка полягає, зокрема, у поверненні предмета договору, в даному випадку квартири, первинному власнику.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки малолітній ОСОБА_5 , в особі його законного представника, не є стороною оспорюваного ним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 11 грудня 2020 року, обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту майнових прав та інтересів малолітнього ОСОБА_5 та не призведе до відновлення його права, оскільки наслідком недійсності правочину відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК України, є те, що кожна сторона зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання такого правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

А відтак, наслідком визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юріяк М.І. 11 грудня 2020 року, є повернення сторін в попередній стан, а відтак спірна квартира підлягала б поверненню ОСОБА_6 , а не позивачу у даній справі, що свідчить про обрання позивачем неефективного способу для захисту його права у цих правовідносинах.

Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, а саме, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, який не зможе призвести до відновлення порушених прав малолітнього ОСОБА_5 , в інтересах якого пред`явлено цей позов, на квартиру АДРЕСА_1 , відчужену за оспорюваним договором купівлі-продажу, колегія суддів вважає відсутніми підстави для задоволення позову в тому числі і з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.12.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк