Справа № 462/8538/21 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/2006/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника апелянта адвоката Завади Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року у справі за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2021 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації. Просили суд витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру з припиненням її права власності на неї.

В обґрунтування своїх вимог покликалися на те, що спірна квартира належить територіальній громаді м. Львова на праві власності на підставі ухвали Львівської міської ради від 26.12.2013 року №3030 Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну ЛОРТА житлових будинків АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 , які прийняті, шляхом затвердження відповідних актів відповідно до Наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.02.2014 року №35. Проте, 08.05.2020 року державним реєстратором Жирівської сільської ради Павлишиним Назаром-Павлом Андрійовичем здійснено державну реєстрацію на спірну квартиру на підставі рішення суду від 23.02.2004 року у справі №22а-106/2004 року. Разом з тим, зазначеним рішенням суду рішення місцевого Залізничного районного суду м.Львова від 17.06.2003 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в первісному позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовлено, задоволено зустрічний позов. Визнано недійсним спільне рішення адміністрації та профкому ДК ЛОРТА №20 від 17.02.1998 року та ордер №25 від 06.07.1998 року про надання ОСОБА_2 на сім`ю з 4-х осіб квартири АДРЕСА_1 та розпорядження ДК ЛОРТА №326 від 20.08.2001 року про приватизацію вказаної квартири на сім`ю ОСОБА_6 та приватизаційні документи. Зобов`язано адміністрацію та профком ДК ЛОРТА прийнято рішення про виділення квартири АДРЕСА_1 та видати ОСОБА_5 ордер на вказано квартиру. На думку позивача, зазначене рішення суду не надає підстав для державної реєстрації права власності. В подальшому, спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2020 року перейшла у власність відповідача та здійснено державну реєстрацію такого, відтак, внаслідок вибуття спірної квартири з комунальної власності позивач стверджує про порушення майнових інтересів територіальної громади м.Львова.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа 35.6 кв. м., житлова площа 19,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 (номер запису про право власності 38359191 від 25.09.2020 року).

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа 35.6 кв. м., житлова площа 19,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-101 (номер запису про право власності 38359191 від 25.09.2020 року) з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Львівської міської ради судові витрати в сумі 4549 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що до передання у комунальну власність житлового будинку АДРЕСА_5 , такий будинок належав ДК «ЛОРТА», однак зазначає, що рішенням апеляційного суду Львівської області у справі №22-а106/2004 від 23.02.2004 року зобов`язано адміністрацію та профком ДК «ЛОРТА» прийняти рішення про виділення квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та видати ордер на вказану квартиру. Даним рішенням фактично надано право набути у власність гр.. ОСОБА_5 житлове приміщення за адресою АДРЕСА_4 , оскільки в рішенні апеляційного суду Львівської області вживається фраза прийняти рішення про «виділення» квартири.

Відтак вважає, що ОСОБА_5 на законній підставі звернулась до державного реєстратора для проведення державної реєстрації права власності на квартиру, яка фактично мала бути виділена їй на підставі рішення апеляційного суду Львівської області від 23.02.2004 року у справі №22а-106/2004.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Завади Т.Р. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння квартири та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з володіння власника територіальної громади м. Львова, в особі Львівської міської ради поза його волею, а відтак наявні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння. Крім цього, належним способом захисту прав, суд вважав також вимогу про скасування державної реєстрації права власності на квартиру, оскільки наявність у Реєстрі відповідного запису про право власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно може створити для позивача перешкоди в реєстрації за собою права власності на квартиру.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ухвалою Львівської міської ради від 26.12.2013 року №3030 Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну ЛОРТА житлових будинків АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 , які прийняті, шляхом затвердження відповідних актів відповідно до Наказу департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 11.02.2014 року №35.

Розпорядженням Голови Залізничної РА ЛМР від 17.02.2014 року №58 житлові будинки по АДРЕСА_6 та АДРЕСА_3 прийнято на баланс ЛКП «Сигнівка».

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23.02.2004 року рішення місцевого Залізничного районного суду м. Львова від 17.06.2003 року скасовано, постановлено нове рішення, яким в первісному позові ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовлено, задоволено зустрічний позов. Визнано недійсним спільне рішення адміністрації та профкому ДК ЛОРТА №20 від 17.02.1998 року та ордер №25 від 06.07.1998 року про надання ОСОБА_2 на сім`ю з 4-х осіб квартири АДРЕСА_1 та розпорядження ДК ЛОРТА №326 від 20.08.2001 року про приватизацію вказаної квартири на сім`ю ОСОБА_6 та приватизаційні документи. Зобов`язано адміністрацію та профком ДК ЛОРТА прийняти рішення про виділення квартири АДРЕСА_1 та видати ОСОБА_5 ордер на вказану квартиру.

На підставі договору купівлі продажу від 25.09.2020 року №3-1525, державним реєстратором Кіріловою Т.М. було зареєстровано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 перебуває в приватній власності ОСОБА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 перебуває в приватній власності ОСОБА_1 .

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

А застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Вирішуючи питання чи є володінням набувача добросовісним судам належить виходити з презумпції його добросовісності. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У пунктах 142, 145, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що "Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника".

Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18)).

Аналіз положень зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

При цьому, з`ясування питання добросовісності/недобросовісності набувача є визначальним для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію «пропорційності» втручання у право власності набувача майна. Можливість витребування майна, придбаного за відплатним договором, з чужого незаконного володіння закон ставить у залежність, насамперед, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним його набувачем. Одночасно добросовісність (недобросовісність) володільця характеризує його суб`єктивне ставлення до обставин вибуття майна з володіння власника та правомірність його придбання (пункти 84, 85 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 18 лютого 2021 року у справі № 14/5026/1020/2011).

Тлумачення статті 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним.

Згідно з абзацом 1 частини першої статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18).

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував 1/2 частину спірної квартири з володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_6, не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі».

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 694/1726/18 (провадження № 61-18004св19).

Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Слід враховувати і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця ОСОБА_8 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р .

По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій ОСОБА_9 було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р . квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця ОСОБА_8 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном ОСОБА_10 , за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Крім того, в іншій справі ЄСПЛ указав, що помилки та недоліки, допущені державними органами влади, повинні служити на користь постраждалих осіб, особливо в разі відсутності інших конфліктуючих приватних інтересів. Іншими словами, ризик вчинення державними органами будь-якої помилки має нести держава і ці помилки не повинні виправлятись за рахунок зацікавленої особи.

ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника поклало на нього непропорційний тягар з огляду на визнання недійсним його права власності на майно за наведених обставин, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції (CASE BATKIVSKA TURBOTAFOUNDATION v. UKRAINE, №5876/15, § 61, 64) ЄСПЛ, від 09 жовтня 2018 року).

У постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц (провадження № 61-19921св18) та від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18) вказано, що: «Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже, задоволення позовних вимог за первісним позовом про витребування спірної квартири у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити».

Такий підхід і надалі застосовується Верховним Судом під час розгляду справ про витребування майна з чужого незаконного володіння (постанови від: 27.01.2021 (справа № 200/14300/18), 01.03.2021 (справа № 753/10236/14-ц), 14.04.2021 (справа № 753/11965/19), 21.04.2021 (справа № 488/3092/18), 24.05.2021 (справа № 755/11741/18), що свідчить про його усталеність.

Доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу від 25.09.2020 року укладено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, матеріали справи не містять, позивачем такі не подано.

Встановивши, що спірне майно від його власника Львівської міської ради вибуло на підставі дійсного договору (який не визнано судом недійсним, як і не встановлено факту його нікчемності), тобто з його волі, ОСОБА_1 є його добросовісним набувачем, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Також місцевим судом не враховано, що задоволення позову призвело до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки поклала на відповідачів індивідуальний та надмірний тягар, без будь-якої компенсації з боку держави.

Тобто, мета, яку переслідує позивач, та наслідки для відповідача, як добросовісного набувача, у вигляді безоплатного позбавлення його майна, є нелегітимною.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартири, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа 35.6 кв. м., житлова площа 19,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 (номер запису про право власності 38359191 від 25.09.2020 року), скасування державної реєстрацію права власності на квартиру, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа 35.6 кв. м., житлова площа 19,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_6 , квартира АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-101 (номер запису про право власності 38359191 від 25.09.2020 року) з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1) і що у випадку, коли суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей же суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13).

Відтак, з Львівської міської ради слід стягнути в користь ОСОБА_1 6823,50 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п. 2, 376, 381 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартири, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа 35.6 кв. м., житлова площа 19,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101 (номер запису про право власності 38359191 від 25.09.2020 року), скасування державної реєстрацію права власності на квартиру, об`єкт житлової нерухомості (загальна площа 35.6 кв. м., житлова площа 19,8 кв. м.) в будинку АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна-101 (номер запису про право власності 38359191 від 25.09.2020 року) з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 - відмовити

Стягнути з Львівської міської ради в користь ОСОБА_1 6823,50 грн. сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31.10.2022 року

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.