Номер провадження: 22-ц/813/2307/22
Справа № 493/1051/17
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відновлюваної кредитної лінії та застосування наслідків нікчемного правочин, -

В С Т А Н О В И В:

27 червня 2017 року (з урахуванням уточнених позовних вимог) ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору відновлюваної кредитної лінії та застосування наслідків нікчемного правочин.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що при виконанні виконавчого провадження представниками Котовського відділу виконавчої служби у 2015 році по справі де вона не приймала участь їй стало відомо, що Котовський міськрайонний суд Одеської області 18 листопада 2014 року, розглянувши позовну заяву про звернення стягнення на предмет іпотеки, подану ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеської філії ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , виніс рішення по справі №505/3470/14-ц, яким визнав обґрунтованими позовні вимоги позивача та задовольнив їх і в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 413 745,03 грн. за договором відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на 430 000 грн, поверх якого відповідачем без належних на те підстав було нібито видано кредит на суму 85 000 грн., нараховано пеню по загальній сумі 574 020,89 грн, за прострочений борг по кредиту - 86 125,11 грн., пеню за прострочені відсотки за користування кредитом - 238 599,03 грн, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: нежитлові приміщення у складі кам`яної пральні площею 137,2 м.кв, літ. «и», розташованої по АДРЕСА_1 , на земельній ділянці розміром 180,0 м.кв, згідно договору резервування місця розташування об`єкту №261 від 12.11.2007, встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на публічних торгах в рамках процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент продажу, одночасно стягнув з відповідача на користь позивача погашення видатків на судовий збір у сумі 3 654 гривень.

Позивачка зазначає, що застосовуючи обман, відповідачі: її колишній чоловік - ОСОБА_3 та ПАТ «Ощадбанк» в особі колишнього виконуючого обов`язки керуючого Балтським відділення ОСОБА_4 , стверджували, що мають всі правові підстави на укладення оскаржуваного похідного договору іпотеки, засвідченого приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. від 05 червня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за №1516 та 31/2008, що є нібито необхідним для забезпечення дійсних діючих зобов`язань за договором відновлюваної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року, який, як зазначає позивачка, нібито був укладений Ощадбанком з громадянином ОСОБА_2 де від імені відповідача ПАТ «Ощадбанк» був підписаний відповідальною посадовою особою - виконуючим обов`язки керуючого Балтського відділення №2822 ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_4, який діяв на підставі нотаріально засвідченої 13 березня 2007 року довіреності, за реєстровим №1223, з терміном дії, як вказує позивачка, до 13 березня 2008 року, яка не давала ОСОБА_4 повноважень на укладення кредитних договорів та взагалі такої організації, як законно діючого підприємства не існувало на той момент юридично, оскільки згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців №20658085 від 03 червня 2015 року Балтське відділення №2822 ПАТ «Ощадбанк», як філія вказаного банку було ліквідовано і виведене з вказаного реєстру ще 15 січня 2007 року, запис №5016740.

Також, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що на її думку ОСОБА_4 враховуючи його невеликий період роботи в Ощадбанку ніколи не міг бути призначеним на посаду виконуючого обов`язки керуючого неіснуючої філії - Балтського відділення ПАТ «Ощадбанк» і на момент підписання вказаного кредитного договору взагалі не мав жодних юридичних повноважень на укладення такого кредитного договору.

Крім того зазначено, що із постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року, яка вступила в законну силу, у кримінальній справі №1-260/2011 вбачається, що судом було встановлено, що громадянин ОСОБА_2 ніколи не підписував вказаного кредитного договору.

Позивачка зазначає, що викладене дозволяє стверджувати, що не підписаний ОСОБА_2 договір підпадає під поняття неукладеного, тобто такий, який не може породжувати будь-яких юридичних наслідків, окрім тих, які пов`язані з відсутністю договору. Отже, на думку позивача, неукладений кредитний договір не міг служити правовою і матеріальною основою для укладання ПАТ «Ощадбанк» з позивачкою договору іпотеки. Відтак, позивачка вважає, що не існує дійсного основного зобов`язання і не укладення договору кредиту має наслідки припинення договору іпотеки, який має похідний характер.

Також, у позовній заяві позивач вказує, що забезпечувальний похідний договір іпотеки від 05 червня 2008 року був підписаний нею у нотаріуса під виливом очевидного обману з боку колишнього управляючого Балтського відділення №2822 ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_4 , який, на думку позивачки, достовірно знав хто конкретно при ньому особисто підписував кредитний договір.

Позивачка зазначає, що про викладені обставини їй ніхто ніколи не говорив, навпаки, її всі відповідачі вводили в оману. ЇЇ колишній чоловік нічого їй не пояснював та не надавав ніяких документів. Лише після того, як її представник по справі №505/775/15-ц «Про звернення стягнення на предмет іпотеки» вивчив та дослідив документи та доводи, виступаючи в дебатах пояснив їй суть подій та саме тоді вона почала вимагати від колишнього чоловіка пояснень та документів, але не отримала їх. Як зазначено в позовній заяві, знайшовши документи в тайнику позивачка стала ініціатором розірвання шлюбу у 2015 році, і це послужило їй достатньою підставою для припинення будь-яких стосунків з ОСОБА_3 ..

Також, в позовній заяві зазначено, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за №20658085 від 03.06.2015 державного реєстратора ЄДРПОУ, філія - Балтське відділення №2822 ВАТ «Державний Ощадний банк України» код ЕДРІІОУ 02763512 було ліквідовано 15 січня 2007 року (останній керівник, що мав право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори без обмежень щодо представництва від імені юридичної особи - ОСОБА_5 ), тобто ще за довго до того, як був нібито укладений договір. Позивачка вказує, що не зрозуміло чому тривалий час використовувалась печатка та документація неіснуючого підприємства. У зв`язку з чим, на думку позивачки, договору не могло існувати в природі взагалі, а використовувати печатку неіснуючого підприємства для посвідчення незаконного договору могли лише працівники, щоб вводити в оману ошуканих клієнтів.

На думку позивача, всі ці документи свідчать, що не існує ніякого договору, який потребує забезпечення, а відповідач вводить в оману її та суд, спотворює та перекручує факти. Так, як зазначено в позовній заяві, у своєму відзиві на позов відповідач - ПАТ «Ощадбанк» вказує на свою обізнаність при ознайомленні із кримінальною справою, що позивачка нібито була допитана у якості свідка по згаданій кримінальній справі, але замовчує про те, що її було доставлено примусово і вона не давала ніяких показів в силу ст. 63 Конституції України оскільки вона не знала, що її майно практично вкрадено банком.

Враховуючи викладене ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на 430 000 грн. між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсного (нікчемного) правочину шляхом скасування з Державного реєстру іпотек реєстрації похідного (вторинного) забезпечувального договору іпотеки засвідченого приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. від 05 червня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за №1516 та 31/2008 з вилученням запису про заборону на відчуження з Державного реєстру іпотек об`єкту нерухомості: нежитлові приміщення у складі кам`яної будівлі пральні площею 137,2 м.кв, літ. «и», які розташовано по АДРЕСА_1 , реєстраційний №21707569 запис 664 кн.6., на земельні ділянці розміром 180,0 м.кв, згідно договору резервування місця розташування об`єкту №261 від 12 листопада 2007 року.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» просить рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року змінити, виключивши з мотивувальної частини висновки суду про нікчемність договору відновлювальної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року, недійсність та припинення договору іпотеки №1651 та №136/2008, в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Також просять стягнути з ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16.02.2021, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 80).

Згідно копій матеріалів спадкової справи за №161к/2021, щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , наданої Приморською державною нотаріальною конторою у м. Одеса, вбачається, що всі потенційні спадкоємці, мати ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 відмовились від прийняття спадщини.

Позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси їх проживання та реєстрації, що були надані відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, однак судова кореспонденція поверталась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Крім того, з метою дотримання норм ЦПК України в частині належного повідомлення про час і місце судового розгляду, та згідно вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлялись шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду повідомлення про виклик у судове засідання.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Згідно із ч. 1 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Відповідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Статтями 13, 43 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, тому направлені судові повістки вважаються доставленими, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважаються такими, що своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Сторони по справі про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань відкладення розгляду справи не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору відновлюваної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року, укладений між банком Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі виконуючого обов`язки керуючого філією - Балтське відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк», повноваження якого підтверджені Статутом, Положенням та Довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Луняченко Н.В., зареєстрованою в реєстрі за №569 від 28.02.2008, та фізичною особою позичальником ОСОБА_8 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ), банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 430 000 гривень, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 19,5 % річних, комісійні винагороди та інші платежі. Кредит надається на споживчі цілі. Кредит надається окремими частинами (траншами) за встановлюваною кредитною лінією, у період до 05 червня 2010 року.

Пунктом 1.4.1 договору відновлюваної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року встановлено, що укладання у забезпечення виконання зобов`язань за цим договором - договору іпотеки не житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Від імені представника ВАТ «Державний ощадний банк України», в філії - Балтське відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» договір підписаний ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 20-22).

Також, у матеріалах справи міститься копія договору іпотеки, укладеного 05 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючого Балтським відділенням №2822 Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Євдокімова Олексія Володимировича, який діяв від імені ВАТ «Ощадбанк» (іпотекодержатель) на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. 03 березня 2007 року за реєстровим номером 1223, та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 ), що діє як поручитель ОСОБА_2 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №1651 та №136/2008 рік.

Згідно із пункту 1.1 договору іпотеки, цей договір забезпечує зобов`язання ОСОБА_2 , що випливають з договору відновлюваної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року (а також усіх додаткових угод до нього), укладеного між іпотекодержателем та ОСОБА_2 , за умовами якого іпотекодержатель надав боржнику суму ліміту кредиту у розмірі 430 000,00 гривень, а ОСОБА_2 зобов`язаний повернути іпотекодержателю до 05 червня 2018 року кредит і відсотки за користування ним у розмірі 19,5 % річних, сплатити неустойку, а також відшкодувати іпотекодержателю всі збитки понесені ним внаслідок невиконання умов Кредитного договору у розмірі і випадках, передбачених кредитним договором. Крім того, іпотекою забезпечені інші зобов`язання, що виникають в силу цього договору.

Пунктом 1.2 договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно: нежитлова будівля у складі кам`яної будівлі пральні площею 137,3 кв.м, літ. «И», розташована в АДРЕСА_1 на земельні ділянці розміром 180 кв.м, згідно з договором резервування місця розташування об`єкту №261 від 12.11.2007 (т. 1 а.с. 23-24).

27 жовтня 2011 року Котовським міськрайонним судом Одеської області винесено постанову про звільнення ОСОБА_3 від кримінального покарання, а кримінальну справу №8 у відношенні нього за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України припинено на підставі п. «е» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію». В ході судового розгляду справи підсудний ОСОБА_3 свої провину визнав в повному обсязі та дав суду свідчення про те, що в березні 2008 року ОСОБА_3 , маючи умисел на незаконне отримання кредиту в сумі 430 000 грн, надав договір відновлювальної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, укладений між Балтським відділенням №2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_2 із завідомо неправдивими даними щодо останнього, оскільки даний кредитний договір ОСОБА_2 не підписувався.

Згідно мотивувальної частини постанови встановлено, що 02 червня 2008 року директор ТПФ «Агат» ОСОБА_6, будучі посадовою особою, діючи у приватних інтересах, достовірно знаючи, що ОСОБА_2 офіційно не працював у ТПФ «Агат», склав офіційний документ з недостовірною інформацією, а саме довідку №214 від 02 червня 2008 року щодо стажу та офіційної заробітної плати ОСОБА_2 .. Згідно вказаної довідки, ОСОБА_2 працював у ТПФ «Агат» з 25 березня 2000 року, та його заробітна плата з грудня 2007 року по травень 2008 року становила 292 200 грн. У наступному, дана фіктивна довідка була подана ОСОБА_3 до Балтського відділення №2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» для відкриття у вказаному відділенні відновлювальної кредитної лінії на суму 430 000 гривень.

В подальшому ОСОБА_3 , маючи умисел на незаконне отримання кредиту в сумі 430 000 грн., надав договір відновлювальної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн., укладений між Балтським відділенням №2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» та фізичною особою ОСОБА_2 із завідомо неправдивими даними щодо останнього, оскільки даний кредитний договір ОСОБА_2 не підписувався (т. 1 а.с. 25-26).

Крім того, позивачкою надано до матеріалів справи копію постанови Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, постановленої в рамках цивільної справи №505/3470/14-ц за позовною заявою АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно якої, задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 (до якої приєдналася ОСОБА_1 ). Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позовної заяви АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

В мотивувальній частині постанови зазначено, що ОСОБА_3 надав договір поновлюваної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму кредиту в розмірі 430 000 гривень між Балтським відділенням №2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» та приватною особою ОСОБА_2 із завідомо неправдивими відомостями в ньому, оскільки вказаний договір ОСОБА_2 не підписувався (т. 2 а.с. 183-187).

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на 430 000 грн між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсного (нікчемного) правочину, оскільки відповідно до постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року, яка набрала законної сили, в кримінальній справі №1-260/2011 було встановлено, що громадянин ОСОБА_2 ніколи не підписував вказаний договір відновлюваної кредитної лінії, а тому такий договір підпадає під поняття неукладений, тобто такий, який не може породжувати будь-яких юридичних наслідків.

Отже, на думку позивача, неукладений кредитний договір не міг служити правовою і матеріальною основою для укладання ПАТ «Ощадбанк» з позивачкою договору іпотеки. Відтак, позивачка вважає, що не існує дійсного основного зобов`язання і не укладення договору кредиту має наслідки припинення договору іпотеки, який має похідний характер.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсним договору відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , суд першої інстанції вказав, що недійсність зазначеного правочину встановлена законом.

Судом зазначено, що відповідно до постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року в рамках кримінальної справи №1-260/2011 та у постанові Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, постановленої в рамках цивільної справи №505/3470/14-ц, судами встановлено, що ОСОБА_2 не підписував та не укладав договір відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, а тому такий договір відповідно до ст. ст. 207, 1055 ЦК України є нікчемним, а тому в даному випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину шляхом скасування з Державного реєстру іпотек реєстрації похідного (вторинного) забезпечувального договору іпотеки засвідченого приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. від 05 червня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за №1516 та 31/2008 з вилученням запису про заборону на відчуження з Державного реєстру іпотек об`єкту нерухомості: нежитлові приміщення у складі кам`яної будівлі пральні площею 137,2 м.кв, літ. «и», розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний №21707569 запис 664 кн.6., на земельні ділянці розміром 180,0 м.кв згідно договору резервування місця розташування об`єкту №261 від 12 листопада 2007 року, судом вказано, що позивачка просить застосувати наслідки недійсності не того, правочину, який був укладений в забезпечення договору відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , а тому вимоги в цій частині є недоведеними належними та достовірними доказами.

Однак, колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто існує презумпція правомірності наведених правочинів, допоки іншого висновку не дійде суд у самостійному провадженні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Колегія суддів звертає увагу, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Зазначене також передбачено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції».

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсного такого (нікчемного) правочину, оскільки громадянин ОСОБА_2 ніколи не підписував вказаний договір відновлюваної кредитної лінії, а тому такий договір підпадає під поняття неукладений.

Так, на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надала копію постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року про звільнення ОСОБА_3 від кримінального покарання, а кримінальну справу №8 у відношенні нього за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України припинено на підставі п. «е» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію». В мотивувальні частині якої вказано, що підсудний ОСОБА_3 свої провину визнав у повному обсязі та дав суду свідчення про те, що в березні 2008 року він, маючи умисел на незаконне отримання кредиту, надав договір відновлювальної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, укладений між Балтським відділенням №2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» фізичною особою ОСОБА_2 із завідомо неправдивими даними щодо останнього, оскільки даний кредитний договір ОСОБА_2 не підписувався.

Вказуючи, що договір відновлювальної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, відповідно до ст. ст. 207, 1055 ЦК України є нікчемним, оскільки укладений з порушенням письмової форми, суд першої інстанції керувався постановою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року, на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Відповідно до частин четвертої-п`ятої статті 82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Натомість висновки судів щодо правової оцінки обставин справи не створюють для суду в іншій справі преюдиції, обов`язкової під час розгляду цієї справи. Суд керується тим, що преюдиція може стосуватися виключно встановлення певних обставин та не передбачає обов`язковості правової оцінки таких обставин іншим судом, що відповідає правилам частини сьомої статті 82 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі №756/1539/14-ц (провадження №61-37762св18)).

Водночас, посилаючись на постанову Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року про звільнення ОСОБА_3 від кримінального покарання, та, що кримінальну справу №8 у відношенні нього за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 222 КК України припинено на підставі п. «е» ст. 1, ст. 6 Закону України «Про амністію», суд першої інстанції не врахував, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 не були учасниками кримінальної справи, не брали участь при винесенні постанову Котовським міськрайонним судом Одеської області від 27 жовтня 2011 року, при цьому суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Апеляційний суд також звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних копій матеріалів кримінальної справи №8, окрім копії постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року про звільнення ОСОБА_3 від кримінального покарання, відповідно до яких можливо було б встановити, які саме обставини та докази досліджувались і встановлювалися судом в рамках кримінальної справи.

Таким чином, обставини викладені в мотивувальній частині постанові Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року по кримінальній справі №8 не є преюдиціальними у справі, яка переглядається.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно, висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені судом першої інстанції, не є обов`язковими для суду під час розгляду іншої судової справи.

Вказуючи, що договір відновлювальної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, відповідно до ст. ст. 207, 1055 ЦК України є нікчемним, оскільки укладений з порушенням письмової форми, суд першої інстанції, окрім мотивувальної частини постанови Котовського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2011 року, також керувався постановою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, постановленої в рамках цивільної справи №505/3470/14-ц за позовною заявою АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вищезазначеною постановою задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_2 (до якої приєдналася ОСОБА_1 ). Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18 листопада 2014 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позовної заяви АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. В мотивувальній частині постанови зазначено, що ОСОБА_3 надав договір поновлюваної кредитної лінії №02 від 05 червня 2008 року на суму кредиту в розмірі 430 000 гривень між Балтським відділенням №2822 ВАТ «Державний ощадний банк України» та приватною особою ОСОБА_2 із завідомо неправдивими відомостями в ньому, оскільки вказаний договір ОСОБА_2 не підписувався (т. 2 а.с. 183-187).

Однак, як встановлено з відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень (цивільна справа №505/3470/14-ц), постановою Верховного Суду від 21 липня 2021 року скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2020 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Справа на теперішній час не розглянута.

Верховним Судом, окрім іншого вказано, що апеляційний суд не врахував, що статтею 204 ЦК України запроваджено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, допоки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18)).

Незважаючи на те, що ухвалення рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року передувало винесенню постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 року, колегія суддів вважає за доцільне врахувати висновки викладені Верховним Судом, оскільки перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів про наявність підстав для визнання недійсним договору відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 .

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину (ст. 230 ЦК України)

Сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, однак позивачем ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачі ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 навмисно ввели її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, посилання суду першої інстанції, що договір відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , відповідно до ст. ст. 207, 1055 ЦК України є нікчемним, ґрунтуються на припущеннях, здійснені без системного та повного дослідження наявних в матеріалах справи доказів.

Вимоги позовної заяви ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину шляхом скасування з Державного реєстру іпотек реєстрації похідного (вторинного) забезпечувального договору іпотеки засвідченого приватним нотаріусом Котовського міського нотаріального округу Одеської області Крисюк Л.В. від 05 червня 2008 року, зареєстрованого у реєстрі за №1516 та 31/2008 з вилученням запису про заборону на відчуження з Державного реєстру іпотек об`єкту нерухомості: нежитлові приміщення у складі кам`яної будівлі пральні площею 137,2 м.кв, літ. «и», розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний №21707569 запис 664 кн.6., на земельні ділянці розміром 180,0 м.кв, згідно договору резервування місця розташування об`єкту №261 від 12 листопада 2007 року, є похідними від вимог про визнання недійсним договору відновлюваної кредитної лінії №2 від 05 червня 2008 року на суму 430 000 грн між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , а тому також не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, однак не спростували висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, на підставі ст. 376 ЦПК України, вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу та змінити рішення суду першої інстанції в частині його мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 375, 383-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» задовольнити.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року змінити в частині мотивування, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 11 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік