КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №2-9/2013 Головуючий у І інстанції - Шевчук О.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/5322/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У липні 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено Кредитний договір №ML-008/216/2008.

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 103000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,99% річних та FIDR (процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку) на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

Кредитні кошти надавались банком на підставі кредитної заявки позичальника від 16 липня 2008 року шляхом перерахування коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника.

ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язалася прийняти, належним чином використати та повернути позивачу зазначені кредитні кошти у строки, передбачені договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором.

При цьому, угодою встановлено, що за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки.

Крім того, умовами договору встановлено, що за прострочення виконання боргових зобов`язань позичальник крім пені додатково сплачує на користь банку штраф - за прострочення понад 15 календарних днів у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 25 грн.; за прострочення понад 30 календарних днів - 0,02% від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 50 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позичальником виникла заборгованість, яка станом на 20 травня 2010 року становила 120 627,37 доларів США, що еквівалентно 956 056,35 грн. за офіційним курсом НБУ на час проведення розрахунку та складається з залишку заборгованості по кредиту -101 097,69 доларів США (еквівалент 801 269,96 грн.), суми несплачених відсотків за користування кредитом - 19 529,68 доларів США (154 786,39 грн.), пені за прострочення виконання зобов`язань - 46 642,77 грн., штрафних санкцій - 75 грн.

26 лютого 2009 року позичальнику було направлено вимогу про повернення боргу, яка отримала відповідачем та залишена без задоволення.

Крім того, позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 16 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №SR-008/216/2008, за мовами якого поручитель зобов`язався відповідати у повному обсязі за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 що виникають з умов кредитного договору.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 120627, 37 доларів США (еквівалент 956056,35 грн.), та 46717,77 грн. штрафних санкцій.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції, позивача ПАТ «ОТП Банк» замінено на ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки 05 листопада 2010 року між зазначеними юридичними особами укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, у тому числі вимоги за кредитним договором № ML-008/216/2008, укладеним 16 липня 2008 року з ОСОБА_1 .

Представником позивача збільшено розмір вимог позову - позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 борг за кредитним договором в розмірі 126555,07 доларів США, що еквівалентно 1011554,67 грн., пеню в розмірі 3692174,60 грн., разом - 4703729,27 грн. та судові витрати в розмірі 3441 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за договором кредиту в розмірі 126 555,07 доларів США, що еквівалентно 1 011 554,67 грн., пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3 692 174,60 грн., а всього стягнуто 4 703 729,27 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати в розмірі 3561 грн.

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалася на те, що відповідно до наданих позивачем банківських виписок вбачається оборот коштів (дебет та кредит) в розмірі 572 237,88 доларів США (2889862,67 грн.) за період який наданий Позивачем для підтвердження заборгованості.

Натомість, сума кредиту та відсотків становила значно меншу суму згідно з кредитним договором, а саме 103 000 доларів США.

При цьому, в кредитному договорі в п.1.5.2. зазначено, що банк має право на договірне списання коштів з рахунків відкритих клієнтом (позичальником) у банку для виконання договірних зобов`язань, та п.1.5.2.1 передбачає, що таким чином клієнт (позичальник) надав доручення Банку здійснювати дане списання.

Звідси, враховуючи суму виписок з яких вбачається сума обороту, та не вбачається жодного боргу, з урахуванням права Банку здійснювати договірне списання коштів, вважає, що банком (позивачем) не надано доказу, який би підтверджував розмір заборгованості, а саме первинного документу - банківської виписки.

Відтак, з урахуванням наданого позивачем доказу, вбачається, що у ОСОБА_1 відсутня заборгованість з огляду на дані, що зазначені у виписці банку.

А тому сума до стягнення заявлена безпідставно.

Також на доказ заборгованості відповідача, позивач надав розрахунок заборгованості.

В даному розрахунку, позивач зазначає про часткове погашення кредиту з огляду на стягнення меншої суми ніж видача кредиту, але не зазначає суми погашення кредиту.

Відтак, даний документ складений банком в односторонньому порядку та не містить під собою жодних підтверджуючих документів чи даних, які б могли підтвердити дані наведені у розрахунку.

Зокрема, не зазначено розмір платежів здійснених на користь банку, строк їх здійснення, та яким чином було вирахувані з суми платежів - відсотки, тіло кредиту, штрафні санкції, тощо.

Тобто, не можна встановити яким чином сформувалась заборгованість з тіла кредиту, відсотків, пені з даних наданих позивачем у розрахунку та підтверджуючих документів, з яких надана тільки виписка, яка також не містить необхідних даних.

Враховуючи викладене, вбачається, що позивачем не доведено та не надано на підтвердження своїх вимог належних доказів та будь-яких достовірних даних про факт наявності заборгованості.

Вже тільки із заявою про збільшення позовних вимог, було надано дані про суму погашення (розширений розрахунок), але без підтверджуючих документів.

Наданий додаток був також складений в односторонньому порядку позивачем та по суті дублює дані вказані в заяві про збільшення.

Тобто такий розрахунок не може бути належним доказом.

До позовної заяви, позивач прикладає вимогу до ОСОБА_1 від 10 лютого 2009 року за №22-3-2/62917, відповідно до якої позивач звернувся до ОСОБА_1 з вимогою погасити кредит в повному обсязі достроково та сплатити його протягом 30 днів з дати одержання вимоги, тобто до 26 березня 2009 року (вручена 26 лютого 2009 року).

У даній вимозі зазначено, що позивачем нараховано відсотки на суму 3219,50 доларів США.

Вважає, що нарахування відсотків за кредитним договором припинилось 26 березня 2009 року.

Тоді як, в своєму розрахунку позивач нараховує відсотки за період по 20 травня 2010 року та сума заявлених відсотків становить суму більшу в 6 раз.

Потім позивач збільшує позовні вимоги та до нараховує ще відсотки за користування кредитом в сумі 25457,38 доларів США за період до 05 листопада 2010 року.

Тоді як, нарахування відсотків за період до 05 листопада 2010 року, здійснено поза межами строку кредиту визначеного у договорі з урахуванням дострокового повернення кредиту.

Натомість, судом даний факт та розрахунки не перевірені і ця сума до стягнення повністю задоволена.

Відтак, на думку апелянта, позовна вимога про стягнення відсотків необґрунтована та безпідставно задоволена судом першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняє позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 3692174,60 грн., тоді як за позовними вимогами прострочене тіло кредиту становить суму в розмірі 801269,96 грн., тобто в чотири рази менше ніж сума стягненої пені.

Суд першої інстанції не розглядав та не досліджував співрозмірність заявленої пені та суми тіла кредиту за простроченням яку заявляв позивач та не надав можливість ОСОБА_1 заявити щодо порушення таким нарахуванням пені справедливості в умовах кредитного договору щодо споживчого кредиту.

Неможливість надати пояснення підтверджується прийняттям заочного рішення, тобто без участі ОСОБА_1 .

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 наголошує про значне перевищення штрафних санкцій за кредит над сумою тіла кредиту, яку заявив до стягнення позивач.

Зазначає також, що у Деснянському управлінні поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження №0000086, порушене згідно ч.4 ст.190 КК України, де ОСОБА_1 , позивача по даній справі, визнано потерпілою по кримінальній справі щодо вчинення відносно неї шахрайських дій по отриманню кредитних коштів та в подальшому заволодіння ними ОСОБА_3 .

Під впливом шахрайських дій та зговору ОСОБА_3 з банком, від імені ОСОБА_1 16 липня 2008 року та ЗАТ «ОТП Банк» укладено Кредитний договір №ML-008/216/2008.

Враховуючи, що фактично та особисто вона кошти за кредитом не отримувала (даний факт зараз є предметом дослідження в кримінальній справі), їй невідома доля платежів по цьому кредиту, суми їх погашення та отримання.

Просила скасувати заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало відзив, який обґрунтовувало тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки фактично зводиться до висловлення незгоди із прийнятим судовим рішенням, проханням про повторний перегляд матеріалів справи, переоцінкою доказів та вже встановлених судом обставин, що виходить за межі повноважень суду, розгляд заяв яким покликаний забезпечувати сталість судової практики.

Доводить до відома , що задовго до подання апелянтом цієї апеляційної скарги, в межах виконавчого провадження №59377225, що входить до складу зведеного виконавчого провадження №59385136, з матеріалами якого ОСОБА_1 була ознайомлена ще 05 серпня 2020 року, було примусово реалізовано в рахунок погашення боргу нерухоме майно ОСОБА_1 , а саме:

1) 21 липня 2020 року відбулись другі електронні торги, лот №430240 - квартира АДРЕСА_1 ;

2) 20 серпня 2020 року відбулись другі електронні торги, лот №434423 - іпотека, земельна ділянка №:04:006:0362, Київська область, Бориспільський район, Гнідинська сільська рада.

Вважає, що ОСОБА_1 навмисно замовчує факти, які мають значення у цій справі.

Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам закону, рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, по справі встановлено, що 16 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №ML-008/216/2008.

За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 103000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 4,99 % річних та FIDR (процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в Банку) на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору.

Строк дії Договору - до 17 липня 2017 року.

16 липня 2008 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про видачу кредиту шляхом перерахунку коштів на банківський рахунок.

Кредит наданий позичальнику шляхом перерахування коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, що підтверджується випискою з рахунку.

ОСОБА_4 в свою чергу зобов`язалася прийняти, належним чином використати та повернути позивачу зазначені кредитні кошти у строки, передбачені договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені кредитним договором.

При цьому п.4.1. - 4.1.3 кредитного договору встановлено, що за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, за прострочення виконання боргових зобов`язань позичальник крім пені додатково сплачує на користь банку штраф - за прострочення понад 15 календарних днів у розмірі 0,01 % від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 25 грн.; за прострочення понад 30 календарних днів - 0,02 % від суми прострочених боргових зобов`язань, але не менше 50 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позичальником виникла заборгованість, яка станом на 15 квітня 2013 року становить 126555,07 доларів США, що еквівалентно 1011554,67 грн. та 3692174,60 грн. пені за прострочення виконання зобов`язань, з яких - 101097,69 доларів США (еквівалент 808073,84 грн.) - залишок заборгованості; 25457,38 доларів США (еквівалент 203480,84 грн.) - сума несплачених відсотків за користування кредитом; 3692174,60 грн. - пеня за прострочення виконання зобов`язань.

Матеріали справи не містять доказів іншого розміру заборгованості.

26 лютого 2009 року ОСОБА_1 була вручена досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором, залишена відповідачем без реагування.

Крім того, встановлено, що 16 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №SRт-008/216/2008.

Відповідно п.1.1. зазначеного договору поручитель - ОСОБА_2 зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за Кредитним договором №ML-008/216/2008.

При цьому, позичальник та поручитель виступають як солідарні боржники.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався нормами ст.ст.526, 1054, 553, 554 ЦК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відповідач не спростувала належними та допустимими доказами факт надання їй кредитних коштів, а також відсутності у неї перед позивачем заборгованості у заявленому ним розмірі.

Відтак, з урахуванням вище встановлених обставин справи, а також з урахуванням зазначених норм матеріального законодавства, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року підлягає залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 лютого 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 27 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана