Справа № 302/379/21
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Керита Мар`яна Василівна, до Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатка Керита Мар`яна Василівна, на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року, повний текст рішення складено 26.11.2021, ухвалене суддею Кривкою В. П.,

у с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Керита М.В., звернувся до суду з позовом до Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням 3-ої сесії 4-го скликання Синевирсько - Полянської сільської ради від 27.10.2002 за № 16 йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0700 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), тобто будинку АДРЕСА_1 .

28 жовтня 2019 року між ним та ТзОВ «Землемір» було укладено договір про виготовлення Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Після проведення топографо-геодезичної зйомки даної земельної ділянки, її площа склала 0,0633 га.

Зазначав, що під час виготовлення цієї технічної документації, суміжна землекористувачка ОСОБА_3 безпідставно відмовилася погоджувати межі належної йому земельної ділянки, а відтак він був звернувся до Синевирсько-Полянської сільської ради з заявою про затвердження меж земельної ділянки.

Однак рішенням 26-ої сесії 7-го скликання Синевирсько-Полянської сільської ради Міжгірського району від 30.06.2020 за № 522 йому було відмовлено у погодженні таких меж у зв`язку з тим, що навпроти його житлового будинку знаходиться під`їзна дорога, яка начебто ним погоджена, та яка веде до домоволодінь ОСОБА_3 , мешканки будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , мешканки будинку АДРЕСА_2 та землевласниці ОСОБА_5 , мешканки будинку АДРЕСА_3 , цього ж населеного пункту.

На його переконання, така відмова у погодженні меж належної йому земельної ділянки є безпідставною, оскільки відповідно до генерального плану с. Синевирська Поляна є дорога загального користування, проте ця дорога не є під`їзною дорогою через його дворогосподарство, що узгоджується з порівнянням із витягу генерального плану с. Синевирська Поляна та викопіюванням із кадастрового плану урочища «Верхній Кінець» цього ж села.

Наголошував, що згідно з листом Синевирсько-Полянської сільської ради від 05.08.2020 за № 02-05/55 дорога загального користування окремо не затверджується, а відтак помилковим є посилання Синевирсько - Полянської сільської ради про наявність буцімто якоїсь дороги загального користування при погодженні технічної документація ОСОБА_3 , мешканці будинку АДРЕСА_2 , на земельну ділянку, яка перебуває в її власності за кадастровим номером :01:004:0014. Водночас накладення цієї земельної ділянки ОСОБА_3 на його земельну ділянку немає, жодного порушення прав інших громадян також немає та в його користуванні була земельна ділянка розміром 0,0700 га, а тепер її розмір фактично зменшився на 0,0633 га.

Посилаючись на наведені вище обставин просив визнати незаконним і скасувати рішення 26-ої сесії 7-го скликання Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 30.06.2020 за № 522 «Про відмову в погодженні меж земельної ділянки» та зобов`язати Синевирську сільську раду Хустського району Закарпатської області винести на розгляд чергової сесії питання погодження і затвердження меж земельної ділянки площею 0,0633 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в урочищі «Верхній Кінець» с. Синевирська Поляна.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 26.05.2021 залучено до участі в цій справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 /помилково судом зазначено ОСОБА_6 по батькові як ОСОБА_7 , замість ОСОБА_8 /.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16.11.2021 у задоволенні цього позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Керита М.В., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через грубе порушення судом норм матеріального та процесуального права, однобічність і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також через упереджене ставлення судом до однієї зі сторін у справі.

Скарга загалом мотивована тими же доводами, які наведені в позовній заяві, а також тим, що судом першої інстанції безпідставно констатовано, що він не є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на даній земельній ділянці, оскільки в матеріалах справи наявний відповідний витяг з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.10.2021 за № 278382725.

Зазначав про залишення місцевим судом поза увагою вимог перехідних положень Земельного кодексу України з приводу того, що якщо рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок прийнято органами місцевого самоврядування, згідно з Декретом КМУ від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок», то це є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У такому разі державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Наголошував і про надумане твердження суду першої інстанції, що він підписував і надавав згоду про наявність перед його житловим будинком під`їзної дороги загального користування, що начебто узгоджується з кадастровими планами земельних ділянок суміжних землекористувачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , оскільки він лише підписував межі земельної ділянки як суміжний землекористувач і не надавав ніякої згоди на встановлення дороги через його земельну ділянку. До того ж схематичне зазначення в технічній документації під`їзної дороги до домоволодіння колишньої власниці ОСОБА_3 , не відповідає її державному акту на право приватної власності на землю, виданому в 1995 році. Отож, суперечливим і таким, що спростовується матеріалами справи, є висновок місцевого суду про наявність буцімто такої дороги на його земельній ділянці, яка була б затверджена в установленому законом порядку.

Звертав увагу і на те, що суд, застосовуючи пункт «б» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України, фактично безпідставно став на захист прав у справі третіх осіб, які з вимогами про захист своїх прав до суду не зверталися, та необґрунтовано констатував про наявність дороги на його земельній ділянці. Заразом жодного рішення про затвердження або виділення дороги загального користування органом місцевого самоврядування не приймалося, а її відсутність підтверджується, насамперед, як технічною документацією, на підставі якої було виготовлено державний акт ОСОБА_3 на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК 036112 від 27.09.1995, так і самим державним актом, де згідно з планом меж земельних ділянок в урочищі «Біля хати» розміром 0,2403 га та 0,0793 га є відсутня дорога загального користування з-поміж суміжних землекористувачів.

Указував також і про незаконність спірного рішення органу місцевого самоврядування через те, що на час його прийняття ОСОБА_3 вже не була суміжним землевласником його земельної ділянки, а такою була ОСОБА_2 , та у спірному рішенні вказано невірно площу його земельної ділянки аж удесятеро більше, тобто 0,633 га, замість правильної площі 0,0633 га, що свідчить про неналежний, поверховий розгляд його заяви органом місцевого самоврядування.

З огляду на наведені вище обставини просив оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відповідач Синевирська сільська рада Хустського району Закарпатської області посилалась на її безпідставність і надуманість.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Рішко С.І. вказував на необґрунтованість скарги, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду без змін.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , інші учасники справи не скористалися.

Про дату, час і місце розгляду справи сторони та 3-і особи вкотре були повідомлені належним чином. Водночас безпосередньо у відзиві на апеляційну скаргу Синевирський сільський голова Чуп І. просив розглянути справу без участі представника сільської ради. Крім цього, згідно з рішенням зборів суддів Закарпатського апеляційного суду від 11.10.2022 вирішено з 12.10.2022 по 14.10.2022 у цьому суді запровадити дистанційний режим роботи, у зв`язку з чим рекомендовано розгляд справ за участю сторін не проводити, а здійснювати їх розгляд за умови належного повідомлення учасників справи та відсутності від них клопотань про її відкладення. Зважаючи на наведене і те, що учасники справи про дату, час і місце розгляду справи в черговий раз були повідомлені належним чином і клопотань про її відкладення на іншу дату від них не надходило, тому, на переконання колегії, розгляд цієї справи можливий за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 місцевий суд виходив із їх недоведеності та необґрунтованості, проте колегія суддів із цими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до виписки з погосподарської книги, виданої виконавчим комітетом Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області за № 02-36/413 від 09.04.2021, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який побудований приблизно в 1990 році, про що свідчить погосподарська книга № 4, особовий рахунок /номер об`єкту погосподарського обліку/ 04-0300-1 (т.1 а.с.18).

Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право власності (наприклад, лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», постанова Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 559/375/16-ц).

До того ж, як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.10.2021, ОСОБА_1 є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1 а.с.244).

За таких обставин помилковим є висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_1 не є власником зазначеного житлового будинку.

Із довідок виконавчого комітету Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області від 09.04.2021 № 1181, 13.08.2021 № 1942 убачається, що ОСОБА_1 , мешканець будинку АДРЕСА_1 , відповідно до земельно-облікових документів та погосподарської книги № 4, користується земельною ділянкою орієнтовною площею 0,07 га для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у с. Синевирська Поляна, урочище В. Кінець /біля хати/ (т.1 а.с.17, 96).

Рішенням ІІІ-ої сесії ІV-го скликання Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 27.10.2002 № 16 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки» передано безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 , мешканцю АДРЕСА_1 земельну ділянку розміром 0,07 га, яка знаходиться в межах населеного пункту у с. Синевирська Поляна в урочищі «В. Кінець» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також цим рішенням вирішено, що ОСОБА_1 слід замовити в землевпорядній організації виготовлення державного акту на право власності на землю та виконувати обов`язки власника земельної ділянки, згідно з вимогами ст. 91 Земельного кодексу України, а землевпоряднику сільської ради необхідно внести відповідні зміни в земельно-облікові документи (т.1 а.с.22).

Це рішення органу місцевого самоврядування є чинним до теперішнього часу, протилежного матеріали справи не містять.

На замовлення ОСОБА_1 і на підставі рішення Синевирсько - Полянської сільської ради від 27.10.2002 № 16 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки», технічного завдання на виконання робіт, ТзОВ «Землемір» в особі сертифікованих інженерів-землевпорядників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та сертифікованого інженера-геодезиста ОСОБА_11 у жовтні 2019 року було виготовлено Технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в урочищі «В. Кінець» с. Синевирська Поляна. Площа земельної ділянки склала 0,0633 га /далі Технічна документація/ (т.1 а.с.19-36).

Водночас із довідки про правовий статус цієї земельної ділянки, наявної в Технічній документації вбачається, що є відсутні будь-які обмеження прав на неї чи земельні сервітути (т.1 а.с.21), а відтак це свідчить про відсутність на даній земельній ділянці дороги загального користування, що узгоджується, насамперед, із вимогами пункту 3.2 ДБН В.2.3.-5:2018 «Вулиці та дороги населених пунктів», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.04.2018 № 103, що дороги населених пунктів це ділянки вуличної мережі, які геодезично зафіксовані червоними лінями та переважно з виходами на автомобільні дороги загального користування.

Із рішення 26-ої шостої сесії 7-ого скликання Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 30.06.2020 за № 522 вбачається, що розглянувши заяву ОСОБА_1 , мешканця будинку АДРЕСА_1 , зустрічну заяву ОСОБА_3 , мешканки будинку АДРЕСА_2 і матеріали горизонтальної зйомки ТзОВ «Землемір», рада вирішила відмовити у погодженні меж земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд мешканцю АДРЕСА_1 ОСОБА_1 згідно з кадастровим планом земельної ділянки, виготовленого ТзОВ «Землемір», площею 0,633 га, що знаходиться у с. Синевирська Поляна в урочищі «В. Кінець», у зв`язку з тим, що навпроти житлового будинку ОСОБА_1 знаходиться під`їзна дорога (погоджена ним) до домоволодінь ОСОБА_3 (мешканки будинку АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (мешканки будинку АДРЕСА_2 ) та землевласниці ОСОБА_5 . Як на підставу для такої відмови рада послалася на надану ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: будинок АДРЕСА_2 (т.1 а.с.12).

Як слідує з відповіді Синевирсько - Полянської сільської ради від 05.08.2020 за № 02-05/55, на адвокатський запит ОСОБА_12 за № 50 від 03.05.2020, то рішенням 26-ої сесії цієї ради від 30.06.2020 ОСОБА_1 фактично відмовлено у погодженні і затвердженні Технічної документації (т.1 а.с.11).

Також судом установлено, що ОСОБА_2 є власницею земельних ділянок у с. Синевирська Поляна, а саме: 1) за кадастровим номером :01:004:0011, площею 0,1265 га, для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Біля хати»; 2) за кадастровим номером :01:004:0014, площею 0,02 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Верхній кінець»; 3) за кадастровим номером :01:004:0015, площею 0,0793 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в урочищі «Біля хати», будинок АДРЕСА_2 . Ці земельні ділянки ОСОБА_2 набула у власність на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 29.01.2019 за № 163, 166, 167, укладених між нею та ОСОБА_3 , що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.71, 75, 79). Зазначені земельні ділянки свого часу ОСОБА_3 набула у власність на підставі рішення Синевирсько - Полянської сільської Ради народних депутатів від 29.06.1995 № 18, що стверджується виданим їй Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 036112 від 27.09.1995 (т.1 а.с.106, 107).

Земельні ділянки ОСОБА_2 за кадастровими номерами :01:004:0014, :01:004:0015 межують обабіч із земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 .

Рішенням 15-ої сесії 6-го скликання Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 03.02.2013 за № 171 було продовжено строк дії генерального плану цього села, розробленого інститутом і затвердженого в 1973 році, до часу розроблення нової містобудівної документації (т.1 а.с.13).

Із викопіювання з кадастрової карти урочища «В. Кінець» у с. Синевирська Поляна (т.1 а.с.26), схеми розміщення земельної ділянки ОСОБА_1 (т.1 а.с.28), загальнодоступної супутникової мапи Публічної кадастрової карти України щодо земельної ділянки за кадастровим номером :01:004:0015, а також схеми розміщення земельної ділянки й опису суміжних землевласників /землекористувачів/ (т.1 а.с.27) вбачається відсутність дороги загального користування (проїзної дороги) у межах земельної ділянки ОСОБА_1 .

Заразом із виданого ОСОБА_3 . Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 036112 від 27.09.1995 та абрисів польових обмірів цих земельних ділянок слідує, що земельні ділянки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » і «Перед хатою» (які на даний час межують із однієї сторони земельної ділянки позивача) не містять в описі зовнішніх меж будь-якої дороги. Наявність тупикової дороги до земельної ділянки позивача передбачена щодо земельної ділянки ОСОБА_3 в урочищі «Верхній кінець» (теперішня ділянка ОСОБА_2 за кадастровим номером :01:004:0014, площею 0,02 га), яка розташована з іншої протилежної сторони земельної ділянки ОСОБА_1 . Решта три із шести земельних ділянок, які зазначені у цьому державному акті на землю, значення для справи не мають, оскільки знаходяться в інших урочищах «Вишнянський верх», «Млачки», а не в урочищі «Верхній Кінець» с. Синевирська Поляна (т. 1 а.с.99, 107).

Отже, колегія суддів уважає, що матеріалами справи підтверджено наявність тупикової дороги до межі земельної ділянки ОСОБА_1 з боку суміжної землевласниці ОСОБА_2 за кадастровим номером :01:004:0014, що узгоджується з Державним актом на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 036112 від 27.09.1995, абрисами польових обмірів земельної ділянки попередньої власниці ОСОБА_3 , викопіюванням з кадастрової карти урочища «В. Кінець», описом суміжних землевласників (землекористувачів) відповідно до Технічної документації ОСОБА_1 , та не підтверджено наявність дороги загального користування (проїзної дороги) через земельну ділянку позивача до земельної ділянки належної ОСОБА_2 (колишньої власниці ОСОБА_3 ) за кадастровим номером :01:004:0015.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отож, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав і основоположних свобод як джерело права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18), .

Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. При цьому ст. 198 Земельного кодексу України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід уважати, що погодження меж не відбулося.

Погодження меж полягає у тому, щоб суміжному землекористувачу було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб уважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічна правова позиція висловлена, наприклад, Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 22.01.2020 у справі № 455/856/18-а, від 12.02.2020 у справі № 545/1149/17, та Верховним Судом у постановах від 05.05.2020 у справі № 404/3048, від 22.10.2020 у справі № 454/805/13-а, від 27.01.2021 у справі № 818/2225/17, яку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Акт погодження меж земельної ділянки є складовою частиною технічної документації, на підставі якої орган місцевого самоврядування приймає рішення про передачу громадянину безоплатно земельну ділянку у власність. Установлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питання, чи не належить дана земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Установлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. При цьому кадастровою зйомкою є комплекс робіт, яку проводять юридичні та фізичні особи, які одержали в установленому порядку ліцензію на проведення геодезичних і картографічних робіт, а при їх проведенні суміжні землекористувачі погоджують межі земельних ділянок і вказані дії не впливають на правовий режим земельної ділянки і не є юридичним фактом, на підставі якого виникають, змінюються чи припиняються земельні правовідносини, оскільки в результаті кадастрових робіт створюється лише інформаційна база.

Пунктами 2, 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2011 № 3613-VІ визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). У разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Колегія суддів констатує, що спір між позивачем і відповідачем у цій справі виник не виключно внаслідок не погодження меж суміжними землевласниками (землекористувачами) земельної ділянки ОСОБА_1 , який був переданий на розгляд органу місцевого самоврядування, а виник фактично внаслідок безпідставної відмови у затвердженні Технічної документації, що перешкоджає ОСОБА_1 здійснити державну реєстрацію свого належного права на вже надану йому у приватну власність земельну ділянку, а відтак позивач має право на захист свого порушеного права в судовому порядку.

Відповідно до пунктів «г», «д» ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та застосування інших, передбачених законом способів.

На переконання колегії суддів оскаржене рішення Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 30.06.2020 за № 522 не може вважатися законним, а тому підлягає скасуванню з огляду, окрім зазначених вище обставин, також на таке:

-розглядаючи зустрічну заяву ОСОБА_3 , рада не звернула уваги на те, що вона з 29.01.2019 не є вже власником трьох земельних ділянок за кадастровими номерами :01:004:0011, :01:004:0014, :01:004:0015 та не є з цієї дати, тобто 29.01.2019, і власницею житлового будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с.67), а відтак рада /станом на 30.06.2020/ розглядала і вирішувала питання про права особи, які апріорі не могли бути порушеними й які захисту не підлягали і не підлягають;

-рада відмовила ОСОБА_1 у затвердженні Технічної документації на земельну ділянку розміром у 10 разів більше (0,633 га), хоча позивач просив лише 0,0633га /рішення про виправлення описки матеріали справи не містять/;

-як убачається з оскарженого рішення, то рада взяла до уваги, виключно, лише Технічну документацію ОСОБА_3 за будинком АДРЕСА_2 в урочищі «Верхній Кінець», без урахування інших документів, зокрема, генеральний план села, кадастрові плани (викопіювання) тощо;

-рада належним чином не звернула уваги на те, що позивачу ще у 2002 році було передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,07 га, а виготовлена на його замовлення Технічна документація не збільшує розмір такої земельної ділянки, а навпаки зменшує її розмір до 0,0633 га, та спору щодо накладок земельних ділянок із суміжними землевласниками (землекористувачами) немає.

На думку колегії суддів, голослівними є твердження місцевого суду про те, що: 1) «позивач повідомив неправдиві відомості ТзОВ «Землемір» щодо відсутність дороги через його земельну ділянку», оскільки таке суперечить Технічній документації ОСОБА_1 , де такої дороги сертифікованими інженерами-землевпорядниками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_11 виявлено не було, геодезично червоних ліній для дороги не зафіксовано, як того вимагає пункт 3.2 ДБН В.2.3.-5:2018 «Вулиці та дороги населених пунктів»; 2) «позивач погоджував наявність дороги», оскільки, як убачається з Технічної документації ОСОБА_3 , то позивач їй погоджував лише межі земельних ділянок, а не дорогу; 3) «позивач указав невірну конфігурацію своєї земельної ділянки», оскільки конфігурація його земельної ділянки з 0,07 га не збільшилася, а навпаки зменшилася до 0,0633 га та накладок на земельні ділянки суміжних користувачів не виявлено, спору з цього приводу між суміжними землекористувачами (землевласниками) матеріали справи не містять.

Зважаючи на те, що затвердження Технічної документації позивача як власника житлового будинку є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру з одночасним присвоєнням кадастрового номеру земельній ділянці, та враховуючи те, що йому ця земельна ділянка вже передана безоплатно у приватну власність, на підставі рішення Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 27.10.2002 № 16, яке є чинним до нині, а відтак, на переконання апеляційного суду, слід зобов`язати відповідача розглянути питання про погодження і затвердження Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0633 га, з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в урочищі «Верхній Кінець» с. Синевирська Поляна Хустського району Закарпатської області і належить ОСОБА_1 , без погодження її меж із суміжними землевласниками (землекористувачами).

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин рішення місцевого суду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області слід стягнути на користь позивача-апелянта ОСОБА_1 понесені ним у справі судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 908 грн (т.1 а.с.1) та апеляційної скарги 1 362 грн (т.2 а.с.9), що разом складає 2 270 гривень.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця адвокатеса Керита Мар`яна Василівна, задовольнити.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 16 листопада 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати рішення двадцять шостої сесії сьомого скликання Синевирсько - Полянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 30.06.2020 за № 522 «Про відмову у погодженні меж земельної ділянки».

Зобов`язати Синевирську сільську раду Хустського району Закарпатської області розглянути питання про погодження і затвердження Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0633 га, з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в урочищі «Верхній Кінець» с. Синевирська Поляна Хустського району Закарпатської області і належить ОСОБА_1 , без погодження її меж із суміжними землевласниками (землекористувачами).

Стягнути з Синевирської сільської ради Хустського району Закарпатської області на користь ОСОБА_1 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді