УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 465/3919/20

провадження № 61-10195ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , як голова Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер»,

відповідачі: директор Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Квасній Роман Антонович, Львівська обласна рада, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Департамент охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації, Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», директор Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Рак Любомир Михайлович, Львівська обласна державна адміністрація,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , як голови Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 4 листопада 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у справі за позовом Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Кваснія Романа Антоновича, Львівської обласної ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», директора Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Рака Любомира Михайловича, Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним наказу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року ОСОБА_1 , як голова Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», звернулася з позовом до директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Кваснія Р. А., Львівської обласної ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», директора Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Рака Л. М., Львівської обласної державної адміністрації, в якому просила:

- визнати наказ директора комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Кваснія Р. А.

№ 69-В від 30 червня 2020 року «Про припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» протиправним та таким, що виданий особою, не наділеною відповідними повноваженнями.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 4 листопада 2021 року позов задоволено частково.

Наказ № 69-В «Про припинення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», виданий 30 червня 2020 року директором Кваснієм Р. А., в частині пункту 1.1. - видачі наказів про вивільнення 174 працівників відповідно пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України в зв`язку зі скороченням штату працівників з 1 липня 2020 року, визнано протиправним та скасовано.

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління майном спільної власності Львівської обласної ради задоволено частково.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 4 листопада 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Управління майном спільної власності Львівської обласної ради 1 362 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись з рішенням Франківського районного суду міста Львова від 4 листопада 2021 року та постановою Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року, повний текст якої складено 26 вересня 2022 року, ОСОБА_1 , як голова Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» 13 жовтня 2022 року, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Франківського районного суду міста Львова від 4 листопада 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 рокузаявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах

Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17

(провадження № К/9901/42916/18), від 26 лютого 2020 року у справі № 910/9010/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Франківський районний суд міста Львова виходив з того, що пункт 1.1 наказу директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Кваснія Р. А. № 69-В від 30 червня 2020 року «Про припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» прямо суперечить вимогам статті 43 Конституції України.

Суд першої інстанції зазначив, що ліквідація Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» відбулася недобросовісно, із застосуванням надмірного формалізму, що призвело до порушення конституційних прав значної кількості громадян.

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, Франківський районний суд міста Львова виходив із недоведеності позивачем своїх вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що оспорюваним наказом не ухвалено рішення про припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», а лише вирішено організаційні питання щодо здійснення в установленому порядку заходів, пов`язаних з припиненням Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (проведення вивільнення працівників закладу відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; оформлення та проведення передачі товарно-матеріальних цінностей; закриття рахунків; передача документації до архіву; завершення процедури припинення закладу в Державному реєстрі, Казначействі та Державній податковій службі України, тощо).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що статутом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» (пункт 1.2) визначено, що Комунальний заклад перебуває у спільній власності територіальних громад Львівської області в особі Львівської обласної ради (власник). Засновником Комунального закладу є Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (засновник), яке діє від імені власника. Галузеве управління Комунальним закладом здійснюється департаментом охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації з урахуванням відповідних рішень Львівської обласної ради.

Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» є юридичною особою публічного права, права і обов`язки якої набуває з моменту державної реєстрації (пункт 2.1).

Пунктом 5.1 статуту визначено, що до компетенції Львівської обласної ради, як власника, належить: визначення основних напрямків діяльності названого Комунального закладу; призначення і звільнення з посади директора Комунального закладу; відчуження нерухомого майна Комунального закладу, а також прийняття рішення про припинення (злиття, приєднання, поділ, перетворення чи ліквідацію) комунального закладу.

У пункті 5.4 статуту зазначено, що керівництво Комунальним закладом здійснює директор, який призначається на посаду і звільняється з посади (крім випадків звільнення за власним бажанням, за згодою сторін, за рішенням (вироком) суду) власником.

Пунктом 5.5 статуту передбачено, що директор приймає на роботу і звільняє з роботи працівників Комунального закладу, здійснює оперативне керівництво діяльністю закладу, приймає рішення та видає накази з оперативних питань діяльності Комунального закладу.

У пункті 9.1 статуту визначено, що припинення Комунального закладу (злиття, приєднання, поділ, перетворення чи ліквідація) здійснюється за рішенням власника та наказів засновника в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Диспансер вважається реорганізованим чи ліквідованим з моменту внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України (пункт 9.6).

Згідно з пунктом 9.7 статуту у разі злиття, приєднання, поділу, перетворення диспансеру його майно, права та обов`язки переходять до правонаступників в межах та в порядку, визначених чинним законодавством України за рішеннями власника.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що 10 вересня 2019 року Львівська обласна рада ухвалила рішення № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області», яким вирішено припинити Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» шляхом приєднання до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», яке є правонаступником майна, прав та обов`язків припиненого Комунального закладу.

Вказаним рішенням доручено Управлінню майном спільної власності Львівської обласної ради забезпечити здійснення в установленому порядку заходів, пов`язаних з припиненням Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» та забезпечити передачу приміщень і майна, що знаходиться на балансі Комунального закладу.

На виконання рішення Львівської обласної ради видано наказ Управління майном спільної власності Львівської обласної ради від 25 вересня 2019 року № 93-3, яким, зокрема, наказано директору Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» попередити всіх працівників закладу про наступне вивільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 та статті 492 КЗпП України та створити комісію з припинення Комунального закладу.

Управлінням майном спільної власності Львівської обласної ради видано наказ від 18 березня 2020 року № 80-3 «Про затвердження нового персонального складу комісії з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», яку очолив Квасній Р. А .

На виконання рішення Львівської обласної ради від 10 вересня 2019 року № 874 «Про реорганізацію фтизіатричної служби у Львівській області» та наказу Управління майном спільної власності Львівської обласної ради (засновника) від 18 березня 2020 року № 80-3 «Про комісію з припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», директором Комунального закладу Кваснієм Р. А. прийнято оспорюваний наказ від 30 червня 2020 року № 69-В.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Встановивши, що наказом директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Кваснія Р. А. № 69-В від 30 червня 2020 року «Про припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» не ухвалено рішення про припинення Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер», апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин Львівський апеляційний суд обґрунтовано вказав, що правові підстави для визнання протиправним наказу Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» № 69-В від 30 червня 2020 року, підписаного директором Комунального закладу Кваснієм Р. А., відсутні.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17 (провадження № К/9901/42916/18),

від 26 лютого 2020 року у справі № 910/9010/17, відхиляються касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними з правовідносинами у справі № 465/3919/20.

У постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17 (провадження № К/9901/42916/18) зазначено, що предметом позову є визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу.

З постанови Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 910/9010/17 вбачається, що предметом позову є зобов'язання вчинити дії щодо визначення частки трудового колективу, визнання недійсним у частині збільшення статутного капіталу наказу Міністерства економіки України

від 28 вересня 2016 року № 1621 та статуту Державного підприємства «Електронмаш».

Враховуючи викладене, обставини, встановлені судами у справах № 804/330/17 та № 910/9010/17, не є подібними правовідносинам, які виникли між сторонами у справі № 465/3919/20.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , як голови Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» на постанову Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність постанови суду апеляційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , як голови Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» на постанову Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року суд відмовляє.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про правильність постанови суду першої інстанції, відсутні правові підстави для перегляду рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , як голови Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» на постанову Львівського апеляційного суду від 13 вересня 2022 року у справі за позовом Вільної первинної профспілки Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» до директора Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний протитуберкульозний диспансер» Кваснія Романа Антоновича, Львівської обласної ради, Управління майном спільної власності Львівської обласної ради, Департаменту охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації, Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр», директора Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський регіональний фтизіопульмонологічний клінічний лікувально-діагностичний центр» Рака Любомира Михайловича, Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним наказу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук