УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 733/1295/19

провадження № 61-11910ск22

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, ухвалені за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду від 4 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та виключення відомостей про батьківство,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Органу опіки та піклування Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Органу опіки та піклування Ічнянської районної державної адміністрації, Київської місцевої прокуратури № 9, Солом`янського районного суду міста Києва, Генеральної прокуратури України, Президента України Зеленського В. О., Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної фіскальної служби України, редакції газети «Голос України», Національного банку України, Верховної Ради України, релігійної організації «Київська Митрополія Української Православної Церкви», Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародний інститут глибинної психології», Української Православної Церкви Київської Митрополії, Ічнянського відділення Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Державної казначейської служби України, проекту телеканалу СТБ «Слідство ведуть екстрасенси» про захист честі, гідності та ділової репутації.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 5 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 у частині позовних вимог повернено заявнику.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 5 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та виключення відомостей про батьківство.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року - без змін.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 рокуу зв`язку з нововиявленими обставинами.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року у задоволенні заяви відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року - без змін.

Не погоджуючись з ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постановою Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, ОСОБА_1 30 листопада 2022 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень, обґрунтоване тим, що вперше касаційну скаргу заявником подано 2 серпня 2022 року, проте ухвалою Верховного Суду

від 26 жовтня 2022 року касаційну скаргу повернено особі, яка її подала.

Відповідно до статті 390 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарженняухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 рокузаявник визначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи, що зазначені ним підстави для перегляду судового рішення є нововиявленими обставинами.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області виходив з того, що зазначені заявником підстави для перегляду судового рішення не є нововиявленими обставинами і не спростовують правильність висновків, покладених в основу заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року.

З висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року - без змін.

Постановою Верховного Суду від 13 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 14 травня 2021 року - без змін.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 рокуу зв`язку з нововиявленими обставинами.

В обґрунтування заяви вказав, що ним знайдено докази наявності прокляття Сарри , дружини Аврама, яке працює і в наші дні - син рабині не наслідує поряд з Ісааком, тобто Бог поклав Завіт з Ісааком, сином Авраама, а всі сини рабинь не наслідують Завіту з Богом та землі обітованної.

Причиною мандрування ізраїльського народу пустелею 40 років слугували дії прокляття Сарри - ненаслідування сином рабині порядку Ісаака , тобто навіть Бог на зміг пересилити сарриного прокляття, а оскільки ОСОБА_3 працювала в колгоспі села Іваниця, заявник є сином рабині і через це не може наслідувати завіту з Богом.

Крім того зазначив, що, ухвалюючи рішення, суд не звернув уваги на 2 Божу Заповідь та помилково застосував статті 6, 150, 164 Сімейного кодексу України.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).

Згідно зі змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи

(пункт 1 частина друга статті 423 ЦПК України).

Нововиявленими обставинами є юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Касаційний суд зауважує, що необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи могли ці обставини спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Праведная проти Росії»

від 18 листопада 2004 року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 посилається як на нововиявлені обставини на знайдення ним доказів наявності прокляття Сарри , дружини Аврама; на те, що ОСОБА_3 працювала в колгоспі села Іваниця, заявник є сином рабині і через це не може наслідувати завіту з Богом; на неврахування судом першої інстанції 2 Божої Заповіді.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з висновком якого погодися апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що викладені ОСОБА_1 у заяві обставини не є нововиявленими в розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України і не можуть бути підставою для перегляду судового рішення.

Суди дійшли висновку, що обставини, на які посилається заявник, не спростовують факти, покладені в основу заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 4 лютого 2021 року, та не впливають на висновки суду, викладені у вказаному судовому рішенні.

Таким чином касаційний суд спростовує доводи касаційної скарги про те, що зазначені ОСОБА_1 підстави для перегляду судового рішення є нововиявленими обставинами.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду

від 20 липня 2022 рокусуд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанови Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року у цій справі.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 7 червня 2022 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, ухвалені за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду від 4 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та виключення відомостей про батьківство.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук