Справа № 450/1552/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/3109/21 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м.Львів

Справа № 450/1552/15

Провадження № 22ц/811/3109/21

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду, ухвалене у місті Пустомити 27 травня 2021 року, у складі судді Кукси Д.А., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ частки із спільної сумісної власності земельної ділянки і її реальний поділ,-

встановив:

2 липня 2015 року ОСОБА_4 звернувся у суд з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він з 28 вересня 1985 року по 18 листопада 2005 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час спільного подружнього життя і ведення спільного господарства вони збудували будинок АДРЕСА_1 . Даний будинок був зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_3 . Земельна ділянка, виділена для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства, також зареєстрована в цілому на праві приватної власності за відповідачем згідно державного акту на землю Серії ІІ-ЛВ №095654 від 5 травня 1995 року. На підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2008 року йому (позивачу) належить на праві спільної часткової власності Ѕ частки вказаного житлового будинку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19133492 від 10 червня 2008 року. Вказує, що сторони не можуть добровільно дійти згоди щодо користування приналежною земельною ділянкою, у зв`язку з неприязними відносинами та неможливістю спільного проживання. Стверджує, що у зв`язку з цим виникла потреба поділу земельної ділянки відповідно до належних часток будинковолодіння. Просить позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року позов задоволено. Ухвалено виділити і визнати право власності за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 600 кв.м, що має форму неправильного багатокутника і обмежена лініями розподілу В-10-9-8-7-6-5-4-3-2-1-В. Виділено і визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м, що має форму неправильного багатокутника і обмежена лініями розподілу 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-Г-Д-А-Б-1. Межі розподілу земельних ділянок прокладено по ламаних лініях: від точки 1, розташованої на передній межі земельної ділянки з АДРЕСА_2 , і на відстані 15 м до точки В (кут сполучення правої і передньої межі ділянок) і точки Б (кут сполучення лівої і передньої межі ділянок), перпендикулярно до головного фасаду житлового будинку в точку 2, розташовану на відстані 6 м від головного фасаду житлового будинку і на відстані 15,00 м від правої межі земельної ділянки (довжина лінії 1-2 11,50 м); від точки 2 паралельно до головного фасаду житлового будинку в точку 3, розташовану створі стіни прибудованого тамбура на відстані 6 м від головного фасаду житлового будинку і на відстані 10,63 м від лівої межі земельної ділянки, (довжина лінії 2-3 4,37 м); від точки 3 до стіни та по стіні прибудованого тамбура перпендикулярно до головного фасаду житлового будинку в точку 4, розташовану на головному фасаді житлового будинку на відстані 4, 64 м від правого фасаду житлового будинку, (довжина лінії 3-4 6 м); від точки 4, по лінії розподілу житлового будинку (по середині стін між приміщеннями) через точки 5,6,7 в точку 8, розташовану на тильному фасаді житлового будинку і на відстані 6,30 м від правого фасаду житлового будинку, (довжина лінії 4-5 0,19 м, 5-6 6,49 м, 6-7 1,47 м, 7-8 6,22 м); від точки 8 перпендикулярно до тильного фасаду житлового будинку в точку 9, розташовану на відстані 2, 55 м від житлового будинку, на відстані 21 м від правої межі земельної ділянки, на відстані 9 м від лівої межі земельної ділянки, на відстані 7, 25 м від тильної межі земельної ділянки (довжина лінії 8-9 2,55м); від точки 9 паралельно тильному фасаду житлового будинку в точку 10, розташовану на правій межі земельної ділянки і на відстані 7, 25 м від точки Г (кут сполучення правої і тильної меж земельної ділянки), і на відстані 32, 75 м до точки В (кут сполучення правої і передньої меж земельної ділянки) - довжина лінії 9-10 21 м. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на земельну ділянку на АДРЕСА_1 . Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі посилається на те, що не погоджується із висновками суду. Вказує, що позивач не вправі був вимагати виділу частки із спірної земельної ділянки в цілому, а лише з тієї частини, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю, та вирішити питання стягнення судових витрат.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Згідно із ст. 41 КонституціїУкраїни кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 вересня 1985 року по 18 листопада 2005 року.

Під час шлюбу та ведення спільного господарства сторони збудували будинок АДРЕСА_1 . Будинок зареєстрований на праві особистої власності за ОСОБА_3 .

Земельна ділянка для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства також зареєстрована в цілому на праві приватної власності за відповідачем, що стверджується державним актом про право власності на землю Серії ІІ-ЛВ №095654 від 5 травня 1995 року.

Згідно із ст. 60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до договору дарування від 25 вересня 1995 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_4 половину незакінченого будівництвом житлового будинку у АДРЕСА_1 .

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2008 року припинено право спільної часткової власності сторін у житловому будинку АДРЕСА_1 та виділено в натурі ОСОБА_4 у вказаному житловому будинку, як співвласнику Ѕ ідеальної частини.

Згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №19133492 від 10 червня 2008 року ОСОБА_4 належить Ѕ частка будинку АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що житловий будинок набутий сторонами під час шлюбу.

Земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, під будинком за адресою: АДРЕСА_1 (право власності на Ѕ частки якого визнано за ОСОБА_4 ) згідно державного акта на право приватної власності на землю Серії ІІ-ЛВ №095654 від 5 травня 1995 року площею 0, 1200 га перебуває у власності ОСОБА_3 .

При постановленні рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки право власності на вказаний житловий будинок визнано за сторонами в частках по Ѕ кожному, то відповідно до ст. 120 ЗК України, земельна ділянка під ним також має бути поділена.

Крім того, суд посилається на ч.1 ст. 88, ч. 2 ст. 120 ЗК України, постанови Верховного Суду від 21 березня 2018 у справі № 686/9580/16-ц та від 27 листопада 2019 року у справі № 461/2328/16-ц.

Згідно із ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частину спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Згідно висновку №14/17 експертного земельно-технічного дослідження від 13 жовтня 2017 року у відповідності до часток ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (по Ѕ), вимог нормативно-правових актів та рішення Апеляційного суд Львівської області від 4 грудня 2012 року експертом запропоновано 5 варіантів розподілу земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач просив суд задовольнити його вимоги щодо виділення в натурі земельної ділянки, виходячи із варіанту №5 (таблиця №8, додаток 8 експертного дослідження).

Відповідач не надала суду варіантів розподілу земельної ділянки.

Суд прийняв до уваги вказаний висновок №14/17 експертного земельно-технічного дослідження, який не заперечений та не спростований відповідачем. Суд першої інстанції вважав, що найбільш прийнятним для сторін є варіант розподілу земельної ділянки визначений в таблиці № 8 до висновку № 14/17, оскільки у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід прав на відповідну земельну ділянку.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ефективним способом захисту права власності сторін, за обставин встановлених у справі, є визнання цього права за ними відповідно до виділених часток земельної ділянки.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 11 від 18 грудня 2009 року роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Встановлено, що 25 вересня 1995 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір дарування незакінченого будівництвом жилого будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до цього договору позивач набув у власність половину (1/2 частку) цього житлового будинку.

Згідно із договором дарування від 23 травня 1990 року, відповідно до ч. 1 ст. 24 КпШС України (в редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_4 права власності на будинок) та відчуження його частини позивачу), спірний будинок був особистою власністю відповідача, незважаючи на набуття нею права власності на житло під час перебування в шлюбі з позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Пустомитівської міської ради, Пустомитівської районної державної адміністрації, з участю третьої особи: ОСОБА_3 , про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним за позивачем визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 . Встановлено, що вказаний будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а по Ѕ частці належить сторонам на праві особистої власності. Позивачу належить Ѕ частка житла на підставі договору дарування незакінченого будовою жилого будинку укладеного між сторонами 25 вересня 1995 року.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19133492 від 10 червня 2008 року, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», за позивачем на підставі вказаного рішення суду зареєстровано право власності на Ѕ частку зазначеного будинку.

Згідно із підпунктом ґ п. 18 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ за № 7 від 16 квітня 2004 року» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових

угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем та набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року № 1702-VI .

З Державного акта на право приватної власності на землю Серії 11-ЛВ № 095654 від 5 травня 1995 року вбачається, що спірна земельна ділянка загальною площею 0,12 га приватизована відповідачем на підставі рішення Виконавчого комітету Пустомитівської міської ради народних депутатів № 3 від 12 січня 1995 року. Цільове призначення цієї земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до ст. 30 ЗК України (чинної на час видачі вказаного державного акта) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Згідно із ст. 67 ЗК України (чинної на час видачі державного акта) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибнаділянка) повинен бути не більше, зокрема, у містах - 0,1 гектара.

Встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться у м.Пустомити. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше 0,1 га.

У державному акті на право власності на землю, виданому в процесі приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_3 , вказано, що землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і ведення особистого підсобного господарства; зазначено загальний розмір земельної ділянки - 0,1200 га, в тому числі сільськогосподарських угідь (ріллі) - 0,1200 га, розмір земельної ділянки для обслуговування будинку і господарських будівель не визначено. Інші докази про розмір земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування об`єктів нерухомості відсутні. Позовні вимоги можуть стосуватися лише земельної ділянки, призначеної для обслуговування об`єктів нерухомості (будинку і господарських будівель), право власності на які перейшло до позивача; оскільки на час набуття у власність відповідачем земельної ділянки площею 0,12 га згідно цивільного, земельного та сімейного законодавства у редакціях, чинних на час цього, приватизована земельна ділянка не вважалася спільною власністю подружжя.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. Оскаржуване рішення суду належить скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Керуючись: п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд ,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виділ частки із спільної сумісної власності земельної ділянки на АДРЕСА_1 та її реальний поділ.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 7 червня 2022 року.

Головуючий

Судді