Дата документу 20.07.2022 Справа № 332/4126/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 332/4126/21 Головуючий у 1 інстанції Марченко Н.В.
Провадження №22ц/807/1494/22 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання, 3%річних та інфляційної складової від суми заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання, 3% річних та інфляційної складової від суми заборгованості

В обґрунтування позову зазначено, що наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 11.08.2014 року № 128 о/с ОСОБА_1 з 15 серпня 2014 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ (далі НАВС).

Між НАВС комплектуючим підрозділом ГУМВС України у Запорізькій області та відповідачем укладено Договір № 14-277 про підготовку фахівця у НАВС. Відповідно до зазначеного Договору, відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу в органах внутрішніх справ, а у разі відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі.

Наказом ГУНП в Запорізькій області від 16.01.2019 року № 16 о/с відповідача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням до відпрацювання трирічного терміну після закінчення навчання. Відповідно до п. 2.3.6. Договору, відповідач зобов`язався відшкодувати витрати пов`язані з утриманням у навчальному закладі. У зв`язку із порушенням зобов`язань відповідачем, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у загальні сумі 91 758 грн 84 коп. та понесені судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ заборгованість, пов`язану з утриманням у навчальному закладі, у сумі 74 627,53 грн, інфляційне збільшення боргу у сумі 11 138,62 грн та три відсотки річних від несплаченої заборгованості в розмірі 5 992,69 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 270 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідача звільнено із служби до спливу трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням. Разом з тим, суд вважав позовні вимоги обґрунтованими та доведеними та прийшов до переконання про необхідність стягнення заборгованості за навчання, підтвердженої належним доказом у виді розрахунку заборгованості за цей період.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року скасувати, та ухвалити нове рішення про закриття провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції порушив правила предметної юрисдикції. Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року (справа № 804/285/16), зазначив, що спори щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питанням реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби. У рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 1 КАС України у редакції Закону № 2147-VII, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Суд першої інстанції при вирішенні спору в порушення принципу з`ясування обставин справи не дослідив належним чином указане питання та передчасно відкрив провадження у справі.

Одним із видів служби в поліції є служба (навчання) курсантів вищих навчальних закладів. Тобто, навчаючись у вищому навчальному закладі МВС. Особа проходить службу в поліції, яка відповідно до законодавства, вважається публічною службою.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що на курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішні справ України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників поліції, а тому служба відповідача є публічною, у зв`язку із чим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки спірні правовідносини виникли за участі суб`єкта владних повноважень, а отже, спори між учасниками цих правовідносин є публічно-правовими та їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу НАВС заперечило проти доводів апелянта. Зазначено, що посилання відповідача на порушення правил підсудності є помилковим. Предметом позову НАВС є відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору про підготовку фахівця. Сторонами спору є навчальний заклад, який надав освітні послуги відповідно до умов цивільно-правового договору, та фізична особа, яка отримала освітні послуги, передбачені договором, але не виконала взяті на себе за договором зобов`язання. Відносини сторін засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні і їх майновій самостійності. Отже, спір у справі випливає з договірних правовідносин, що у свою чергу регулюється нормами цивільного законодавства.

Жоден із суб`єктів спору не є суб`єктом владних повноважень і не здійснює публічно-владних управлінських функцій. У справі відсутній спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби. Подання відповідачем рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням не є дією, рішенням чи бездіяльністю службовця в процесі виконання посадових обов`язків, а є виключно реалізацією своїх трудових прав відповідачем.

З урахуванням зазначеного, НАВС вважає рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року законним і обґрунтованим, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з`ясував повною мірою усі обставини, які мають значення для справи, та не виконав вимоги цивільного судочинства, у зв`язку із чим рішення в даній справі не може бути визнано законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 11.08.2014 № 128 о/с ОСОБА_1 з 15 серпня 2014 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра за державним замовленням з проходженням табірного збору (а.с.21). Між НАВС комплектуючим підрозділом ГУМВС України у Запорізькій області та відповідачем 25.08.2014 укладено Договір № 14-277 про підготовку фахівця у НАВС (а.с.20).

Згідно з п. 2.1.3. Типового договору, виконавець зобов`язаний забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України.

Відповідач з 15 серпня 2014 року по 21 червня 2018 року перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

21 червня 2018 року наказом НАВС № 886 ОСОБА_1 видано диплом бакалавра за напрямком підготовки «Правознавство» та відраховано з числа курсантів у зв`язку із завершенням навчання за освітньо-професійною програмою (а.с.22).

Відповідно до умов Договору, відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі (п. 2.3. 5, п. 2.3.6 Договору).

Наказом ГУНП в Запорізькій області від 16.01.2019 № 16 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за власним бажанням згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.24)

Пунктом 3.1. Типового договору передбачено, що підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість.

Відповідно до п. 4.1. Типового договору, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням, оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Відповідно до п. 4.2. Типового договору, у разі дострокового розірвання договору здійснюється розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення згідно з нормами утримання на день, який зазначено в наказі про відрахування з навчального закладу та звільнення з органів внутрішніх справ.

З довідки про розрахунок фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсанта ОСОБА_1 від 02.04.2019 вбачається, що за період навчання з 15 серпня 2014 року по 21 червня 2018 року 1406 доба фактична заборгованість становить 74 627 грн 53 коп., з яких: грошове забезпечення 13 840 грн 13 коп.; продовольче забезпечення 21 614 грн 31 коп.; медичне забезпечення 496 грн 43 коп.; речове забезпечення 6 135 грн 42 коп.; оплата комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв 32 541 грн 24 коп. (а.с.25).

На підтвердження зазначених витрат позивачем надано: довідки про доходи і відрахування, довідки щодо витрат коштів на харчування, довідки про забезпечення медичними препаратами, довідки про забезпечення речовим майном, довідки про фактичні витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв (а.с.2646).

Пунктом 4.4. вищезазначеного договору передбачено, що у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення суми здійснюється у судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в добровільному порядку вимоги позивача задоволені не були.

Статтями 124,125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Так, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями частини першої статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а,по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України (частина четверта статті 5 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Отже, працівник поліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.

Підготовка фахівців за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, проводиться на підставі контракту про здобуття освіти, який укладається між навчальним закладом, відповідним органом поліції та особою, яка навчається (стаття 74 Закону України «Про Національну поліцію»).

Особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2,4частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Подібні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-699апп18) та від 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 липня 1950 року (далі Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Із урахуванням викладеного, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, тому суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом. На підставі зазначеного, судова колегія вбачає наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду та закриття провадження у справі із роз`ясненням позивачу права на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 частково знайшли своє підтвердження.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Таким чином, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року підлягає скасуванню, а провадження по справі необхідно закрити. При цьому, колегія суддів також роз`яснює НАВС, що її позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання, 3%річних та інфляційної складової від суми заборгованостіпідлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. При цьому, НАВС має право протягом десяти днів з дня отримання нею відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 255, 256, 367, 369, 377, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2022 року у цій справі скасувати, провадження у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за навчання, 3% річних та інфляційної складової від суми заборгованості закрити.

Роз`яснити Національній академії внутрішніх справ, що її позов належить розгляду за правилами господарського судочинства, та право Національної академії внутрішніх справ протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: