Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.12.2022 Справа №607/8587/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючого Братасюка В.М.

- за участю секретаря Мокрій М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності на спадкове майно: будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивує тим, що вказаний будинок належав її батькові ОСОБА_2 як голові робітничого двору. Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на вище вказаний житловий будинок. Однак державним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого батька, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок і витягу з Реєстру прав власності.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 не з`явилися, подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача Великоберезовицької селищної ради в судове засідання не з`явився, подано суду заяву про слухання справи за відсутності представника, відносно задоволення позовних вимог не заперечують.

Дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області 19.04.2021 року.

Після смерті ОСОБА_2 у справах Тернопільської районної державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 68448812.

За життя померлий склав заповіт, посвідчений секретарем Мишковицької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області 12.02.2000 року, яким належний йому житловий будинок у с.Мишковичі Тернопільського району Тернопільської області заповів позивачу ОСОБА_1 .

Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 не може через відсутність правовстановлюючого документа та державної реєстрації будинку по АДРЕСА_1 , постановою приватногонотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Олексишин М.Ю., їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок і витягу з Реєстру прав власності.

Відповідно до довідки №619 від 06.09.2021 року виданої Великоберезовицькою селищною радою житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 рахувався за ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 01.07.1991 року - двір робітничий.

Згідно інформаційної довідки, №1347 від 28.10.2021 року, виданої Тернопільським РБТІ зазначено, що за матеріалами бюро станом на 01.01.2013 року житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право особистої власності № НОМЕР_2 від 30.07.1990 року.

На даний Будинок садибного типу №27 з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_4 виготовлено технічний паспорт.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України, котрі викладено у Постанові №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Згідно ст. 548 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Пунктом 1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

У 1960 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до нього постановою Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31.01.1966року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995року №56) передбачала реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З 12.05.1985року порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) № 5-24/26, а з 25.05.1990року - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69.

Відтак, до компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Суспільна група робітничий двір існувала до 15.04.1991року, тобто, до прийняття постанови Верховної Ради Української PCP "Про введення в дію Закону Української PCP "Про власність", якою було введено в дію Закон України «Про власність».

Так, у відповідності до положень чинного на той час ЦК Української PCP 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Крім того, згідно з п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001року № 127, індивідуальні (садибні) будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року, не належать до самочинного будівництва.

Вищенаведені обставини у своїй сукупності дають підстави стверджувати, що спірне нерухоме майно побудовано відповідно до діючого на час його будівництва законодавства та належним чином зареєстровано органом місцевого самоврядування - у погосподарських книгах.

Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою Верховного Суду України від 15.01.2014 у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 №121, обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введено лише з 29.06.1998року - дня набрання чинності Інструкції.

Як зазначено у в п.3.3 листу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», за змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Як зазначено вище, відповідно до довідки №619 від 06.09.2021 року виданої Великоберезовицькою селищною радою житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 рахувався за ОСОБА_2 , як двір робітника.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що в даному випадку порушене право власності позивача, яке підлягає захисту, а позов до задоволення шляхом визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) право власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 121,1 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 Віблого ОСОБА_5 .

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту рішення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня складання повного тексту рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк