ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2021 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 05.07.2019 року він уклав з відповідачем договір-замовлення на виготовлення, продаж та установку намогильної споруди на могилі дружини ОСОБА_3 . Частину роботи відповідач виконав, однак наприкінці липня 2019 року відмовився закінчити роботи, посилаючись на те, що в свідоцтві про поховання зазначений син позивача. Оригінал свідоцтва про поховання був втрачений, а тому міською радою 18.12.2019 року позивачу був виданий дублікат. Посилаючись на те, що відповідач належним чином не виконав замовлення на встановлення могильного пам`ятника і його виготовлення, в односторонньому порядку розірвав договір, хоча позивач на це згоди не давав, позивач просив визнати його право на встановлення могильного пам`ятника дружині ОСОБА_3 та укладення договору про надання такої послуги з відповідачем, тобто замовлення від 05.07.2019 року, та зобов`язати продовжити його виконання, тим самим поновити стан, який був порушений. Також просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 000грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання права, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду від 20.01.22 року і винести нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року, від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 уклав з ФОП ОСОБА_2 договір на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_3 у вигляді замовлення від 05 липня 2019 року.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач просив визнати його право на встановлення могильного пам`ятника дружині ОСОБА_3 і визнати право на укладення договору про надання такої послуги з відповідачем ФОП ОСОБА_2 , тобто замовлення від 05.07.2019 року та зобов`язати відповідача продовжити виконання замовлення від 05.07.2019 року, тим самим поновити стан, який був до порушення.

Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» дано визначення таких понять, як: волевиявлення громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті - бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку; намогильні споруди - пам`ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам`ять про померлих, а користувач місця поховання (місця родинного поховання) - особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Відповідно до положень ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству.

Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання).

Зі змісту ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу» вбачається, що лише виконавцю волевиявлення померлого або користувачу місця поховання законом надається право встановлення намогильної споруди.

При цьому, для встановлення намогильної споруди має бути обов`язкове згода користувача місця поховання тобто особи, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2009 року ОСОБА_3 отримала право на здійснення поховання ОСОБА_4 на Запорізькому кладовищі, на ділянці № 73 ряд № 1 місці № 7 (а.с.№6 зворотна сторона).

Тобто за життя, ОСОБА_4 , у розумінні ст. 25 Закону України «Про поховання та похоронну справу», стала користувачем місця поховання, разом з тим, після смерті її цивільна правоздатність припинилася та користувачем місця поховання вважається особа, яка отримала свідоцтво про поховання, і в даній справі - це ОСОБА_5 , на ім`я якого 18.12.2019 року КП «Ритуальна служба» Дніпровської міської ради видала дублікат свідоцтва про поховання, який (за відомостями посвідчення) 20.03.2017 року на ділянці № НОМЕР_1 , ряд № НОМЕР_2 , місце № НОМЕР_3 на Запорізькому кладовищі здійснив поховання померлої ОСОБА_3 (а.с.№6).

Будь-яких доказів, що ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення його померлої дружини ОСОБА_3 , у розумінні ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», суду першої інстанції надано не було, так само, як і не надано доказів надання згоди ОСОБА_5 , як користувачем місця поховання, на встановлення саме ОСОБА_1 намогильної споруди.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права є визнання права.

Верховним Судом України був підготовлений аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України, який рекомендовано для врахування у практичній роботі судів, в якому зазначено, що позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Позивач, користуючись наданими йому ст.ст. 12, 13 ЦПК України правами не надав суду першої інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, в розумінні положення ст.ст. 77, 78, 80 ЦПК України, які свідчать про наявність у нього права на встановлення намогильної споруди дружині ОСОБА_3 , а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивача про визнання його права на укладення договору з відповідачем про надання послуги щодо встановлення могильного пам`ятника, тобто замовлення від 05.07.2019 року та зобов`язати його виконати це замовлення, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку.

Свобода договору належить до загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення цієї засади міститься в ст. 627 ЦК України, якою передбачено, що свобода договору має декілька складових, зокрема це свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26.05.2020 року по справі №201/840/20 встановлено, що договір між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був розірваний, оскільки він був укладений у формі замовлення, шляхом попередньої оплати за послуги, у зв`язку з чим зобов`язання сторін припинилися на підставі ст. 653 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відсутні будь-які зобов`язання, щодо встановлення могильного пам`ятника ОСОБА_3 та виконання відповідачем замовлення від 05.07.2019 року, а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, від 31.03.1995р. № 4, роз`яснено, що до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням обставин, встановлених вищевказаним судовим рішенням у справі між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 щодо виконання замовлення від 05.09.2019 року, а також приймаючи до уваги, що у даній справі позивачем доказів на підтвердження порушень його прав з вини саме відповідача ФОП ОСОБА_2 , суду першої інстанції не надано, а тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на момент звернення до суду першої інстанції між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 відсутні будь-які зобов`язання, щодо встановлення могильного пам`ятника ОСОБА_3 та виконання відповідачем замовлення від 05.07.2019 року.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова