Справа № 456/13/21 Головуючий у 1 інстанції: Бучківської В.Л.
Провадження № 22-ц/811/1795/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі Ждан К.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, та уточнивши позовні вимоги (Т.1 а.с. 103-105) просить суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь борг, згідно розписки від 31.12.2018 та розписки від 02.03.2019 у розмірі 100 000, 00 доларів США, а також 3 % річних в сумі 5365,36 доларів США, і пеню в розмірі 171322,78 грн., а також стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову покликається на те, що 31 грудня 2018 року він, ОСОБА_4 , надав в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 49 900 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот) доларів США, що підтверджується розпискою, а також заявою ОСОБА_5 , який був присутнім при передачі коштів, про що й написав відповідну заяву. Згідно вищевказаної розписки, відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти у повному обсязі до 01 березня 2019 року. У випадку порушення строку виконання взятих на нього обов`язків, зобов`язався виплатити пеню у розмірі 1% від суми за кожен місяць прострочення. Станом на день подачі позовної заяви ОСОБА_3 борг не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. Окрім цього, 02 березня 2019 року він, ОСОБА_4 , надав в борг ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50 100 (п`ятдесят тисяч сто) доларів США, що підтверджується розпискою, а також заявою ОСОБА_5 , який був присутнім при передачі коштів, про що й написав відповідну заяву. Згідно вищевказаної розписки, відповідач зобов`язувався повернути грошові кошти у повному обсязі до 01 жовтня 2019 року. Станом на день подачі позовної заяви ОСОБА_3 борг не повернув, чим порушив виконання свого зобов`язання. Таким чином, відповідач отримав у борг грошові кошти у розмірі 100 000 (ста тисяч) доларів США, які не повернув. На звернення, з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від виконання зобов`язання. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, за розпискою від 31 грудня 2018 року до стягнення належить основна сума заборгованості, 3% річних, а також пеня в розмірі 1% від суми за кожен місяць прострочення. Розрахунок 3% річних та пені проводиться згідно офіційного курсу НБУ на час пред`явлення позову і становить - 28.4551 грн. за 1 долар США. Оскільки Відповідач свої зобов`язання за розписками не виконав та суму позики у становлені терміни не повернув, у Відповідача виникли перед Позивачем заборгованість в розмірі 100000,00 доларів США. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вказане підтверджує що вимоги, викладені у позовній заяві щодо стягнення основної суми боргу в іноземній валюті в розмірі: 49900,00 доларів США згідно з розпискою від 31.12.2018 та 50100,00 доларів США, згідно з розпискою від 02.03.2019 відповідають вимогам чинного законодавства та судовій практиці. Щодо стягнення 3% річних в іноземній валюті звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Наведене повністю відповідає постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц. Згідно з розпискою від 31.12.2018 Відповідач зобов`язувався повернути кошти до 01.03.2019. Відтак, період прострочення розраховується з 02.03.2019 по 30.03.2021, що становить 760 календарних днів. Розрахунок 3% річних здійснюється за наступною формулою: Сума (3% річних) = СЗ х 3 х Д /365/100, де СЗ - сума заборгованості; Д- кількість днів прострочення. З урахуванням наведеного, згідно з розпискою від 31.12.2018 Відповідач зобов`язаний сплатити компенсацію - 3% річних в розмірі 3117,04 доларів США, що розрахована наступним чином: Сума (3% річних) = 49900.00 дол. США х 3 х 760 /365 /100 3117,04 дол. США. Згідно з розпискою від 02.03.2019 Відповідач зобов`язувався повернути кошти до 01.10.2019. Відтак, період прострочення розраховується з 02.10.2019 по 30.03.2021 становить 546 календарних днів. Розрахунок 3% річних здійснюється за наступною формулою: Сума (3% річних) = СЗ х 3 х Д / 365 / 100, де СЗ - сума заборгованості; Д- кількість днів прострочення. З урахуванням наведеного, згідно з розпискою від 02.03.2019 року Відповідач зобов`язаний сплатити компенсацію - 3% річних в розмірі 2248,32 доларів США, що розрахована наступним чином. Сума (3% річних) = 50100.00 дол. США х 3 х 546 /365 /100 = 2248.32 дол. США. Частиною 3 статті 549 ЦПК України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Так, за період з 28.12.2019 по 29.12.2020 (367 днів, ставка визначена в договорі 12%) пеня складає 171322,78 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2022 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 борг в сумі 100 000 /сто тисяч/ доларів США /основна сума заборгованості/, 5365 /п`ять тисяч триста шістдесят п`ять/ доларів 36 центів /3% річних за прострочення повернення позики/, 171 322 /сто сімдесят одну тисячу триста двадцять дві/ гривні 78 копійок /пені за невиконання зобов`язань/.

Стягнуто з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 судовий збір в розмірі 10510 /десять тисяч п`ятсот десять/ грн.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , представник ОСОБА_3 .

Вважає рішення суду від 16 червня 2022 року незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає встановлений на думку суду факт, що розписки, які надав позивач, написані відповідачем ОСОБА_3 недоведеними. Стверджує, що ОСОБА_3 жодних розписок позивачу не писав і такі вперше побачив в даній справі. Звертає увагу, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Також звертає увагу, що суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про проведення почеркознавчої експертизи з метою з`ясування, чи підпис в розписках від імені ОСОБА_3 виконані ним.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

23 вересня 2022 року від ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, з покликанням на безпідставність доводів апеляційної скарги. Звертає увагу на наявність факту з сторони відповідача щодо визнання обставини про написання розписки щодо отримання грошових коштів від позивача. Також звертає увагу, що до моменту заміни відповідачем свого представника, з сторони відповідача не виникало сумнівів в написанні відповідачем боргових розписок та не виникало необхідності в призначенні почеркознавчої експертизи. Зазначає, що з сторони відповідача клопотання про призначення експертизи було заявлено під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції без обгрунтування та з порушенням порядку заявлення такого клопотання.

Також зазначає, що орієнтовний розмір судових витрат, які ОСОБА_4 може понести під час розгляду Львівським апеляційним судом даної справи становить 15000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що сторона відповідача не надала належних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_3 не отримував коштів, вказаних у розписках і такі не складав та не підписував. Одночасно, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження повернення боргу, а наявність оригіналів боргових розписок у позивача свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з позовною заявою до суду позивач подав копії розписок, оригінали яких були долучені до матеріалів справи та досліджувалися безпосередньо під час розгляду справи судом першої інстанції.

За змістом розписки від 31.12.2018 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Стрийським РВ УМВС у Львівській області, 22.10.2010р, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за тією ж адресою, 31.12.2018 одержав в борг від ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Жидачівським РВУ МВС України у Львівській області, 08.07.2022 р, зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , проживає за тією ж адресою, грошові кошти в сумі 49900 (сорок дев`ять тисяч дев`ятсот) доларів США. Зобов`язується повернути в повному обсязі гроші своєчасно до 01.03.2019: у разі недотримання цього зобов`язується сплатити пеню в розмірі 1% від суми за місяць прострочення. Розписка написана в пристуності ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_5 , виданого Жидачівським РВУ МВС України у Львівській області 12.08.1995, який мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ) підтверджує факт передачі грошей.

За змістом розписки від 02.03.2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Стрийським РВ УМВС у Львівській області, 22.10.2010р, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за тією ж адресою, 02.03.2019 одержав в борг від ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Жидачівським РВУ МВС України у Львівській області, 08.07.2022р, зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , проживає за тією ж адресою, грошові кошти в сумі 50100 (п`ятдесіт тисяч сто) доларів США. Зобов`язується повернути в повному обсязі гроші своєчасно до 01.10.2019. Розписка написана в пристуності ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_5 , виданого Жидачівським РВУ МВС України у Львівській області 12.08.1995, який мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ) підтверджує факт передачі грошей.

Відповідно до частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок про те, що за своїми правовими за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Як вбачається, розписка від 31.12.2018 року та розписка від 02.03.2019 року відповідає вищенаведеним вимогам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду, оскільки з їх змісту вбачається, що відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в борг та зобов`язується їх повернути.

Відповідно, наявність заборгованості у відповідача ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_4 підтверджується наявністю оригіналів розписок в позивача.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі, що ОСОБА_3 не писав розписки, що не взято до уваги судом першої інстанції то колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки матеріали справи містять заяви по суті справи та письмові докази, які свідчать про підтвердження ОСОБА_3 факту написання розписок та отримання грошових коштів від позивача. Зокрема, такими є відзив на позовну заяву у справі №456/13/21, позовна заява ОСОБА_3 про визнання правочину удаваним, що розглядалася Жидачівським районним судом Львівської області в межах цивільної справи №443/109/21, висновок Експерта №02103/021-Я (фахівця) за результатами проведення судової психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою комп`ютерного поліграфа).

Як вбачається з матеріалів справи стороною відповідача протягом року розгляду справи вчинялися процесуальні дії, спрямовані на обґрунтування факту написання розписок та отримання грошових коштів, проте з іншою метою, ніж зазначено у відповідних розписках. Зокрема, з метою доведення власної позиції представником ОСОБА_3 подано позов до Жидачівського районного суду Львівської області про визнання розписки від 31.12.2018 року та розписки від 02.03.2019 року удаваним правочином. Також поза межами судового провадження ОСОБА_3 з власної ініціативи було пройдено дослідження з використання комп`ютерного пристрою поліграфа з метою доведення удаваності правочину та заперечення отримання грошових коштів саме в борг. Лише після вступу в справу нового представника відповідачем кардинально змінена позиція щодо позовних вимог.

Суд критично оцінює доводи апеляційної скарги, що написання розписок визнавалося попереднім представником відповідача, а не самим ОСОБА_3 та не вважає їх обґрунтованими, оскільки за ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Всі дії, вчинені представником є обов`язковими для особи, яку він представляє. Так само, дії сторони в спорі чи її попереднього представника є обов`язковими для представника, який вступає в справу.

Колегія суддів вважає, що стороною відповідача не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що попередній представник реалізовував процесуальні права та здійснював процесуальні обов`язки без узгодження з відповідачем та всупереч йому.

Окрім цього, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблені вірні висновки, що відповідач по справі ОСОБА_3 визнав факт написання ним розписок під час проведення судової психологічної експертизи (опитування із застосуванням спеціального технічного пристрою комп`ютерного поліграфа), за результатами якої у громадянина ОСОБА_3 виявились психофізіологічні реакції, які вказують на те, що ОСОБА_3 , у відповідності до попередніх домовленостей отримав від ОСОБА_6 100 тис. доларів США та дійсно написав розписки, які є підставою для звернення з позовом до суду.

Також суд наголошує на тому, що вказаний Висновок експерта містить матеріали власноруч написаних ОСОБА_3 відповідей на запитання експерта, в яких відповідач по справі особисто зазначав, що отримав кошти від ОСОБА_4 100 тис. доларів США, а також повідомив з якою метою здійснював написання розписок.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 79 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Також колегія суддів зазначає, що аналіз матеріалів справи, зокрема, протоколів та аудіозаписів судових засідань, свідчить про те, що відповідач заперечував проти написання розписок та отримання грошових коштів лише під час обґрунтування призначення судової почеркознавчої експертизи на стадії судового розгляду. Одночасно, відповідач ОСОБА_3 відмовився надавати пояснення у справі в порядку ст. 92 ЦПК України з повідомленням про кримінальну відповідальність, які б могли бути покладені в основу рішення суду першої інстанції.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в Постанові від 16.01.2019 року у справі №388/1354/17-ц, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наявність оригіналів розписки від 31.12.2018 року та розписки від 02.03.2019 року в позивача по справі ОСОБА_4 свідчить про невиконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта, що єдиним доказом, який би свідчив про наявність підстав для задоволення позову, може бути судова почеркознавча експертиза, що протиправно не була призначена судом першої інстанції.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких обставин: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно з ч. 1 ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відтак, висновок експерта за результатами призначення судової почеркознавчої експертизи є одним із доказів нарівні з письмовими доказами та показаннями свідків, при цьому сторона, яка заявляє відповідне клопотання повинна довести необхідність встановлення відповідного факту, яким обґрунтовуються чи заперечуються позовні вимоги.

У зв`язку з цим судом першої інстанції правомірно відмовлено в призначенні судової почеркознавчої експертизи на стадії судового розгляду, оскільки стороною відповідача не обґрунтовано причини відмови від визнання обставин відповідачем з приводу того, що він писав розписки та отримував грошові кошти, про що визнавалося ним як на стадії підготовчого судового засідання, так і на стадії судового розгляду. Також і не доведено, що відповідач по справі ОСОБА_3 визнавав ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції зроблено висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення боргу на підставі розписки від 31.12.2018 року та розписки від 02.03.2019 року на підставі належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, передбачених положеннями цивільного законодавства, а також на підставі письмових документів процесуального характеру, які в сукупності свідчать про невиконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань щодо повернення ОСОБА_4 грошових коштів, отриманих від нього на підставі розписок в борг.

Згідно з правовими висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 03.03.2021 року у справі №522/11047/17-ц та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Колегія суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно, на підставі наявних в матеріалах справи доказів та з урахуванням правових позицій Верховного Суду встановив всі обставини справи та правомірно дійшов висновку щодо власноручного написання відповідачем ОСОБА_3 розписки від 31.12.2018 року та розписки від 02.03.2019 року, отримання від ОСОБА_4 грошових коштів на їх підставі та невиконання відповідачем свого зобов`язання щодо повернення вказаних коштів, що свідчить про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції зроблено протилежні висновки щодо одного і того ж доказу Висновку експерта №02103/021-Я, оскільки такі не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Так, судом першої інстанції здійснено опис кожного документа, на підставі якого позивач обґрунтовував свої вимоги, а відповідач заперечував проти них, одним з яких був і Висновок експерта №02103/021-Я, що був долучений до матеріалів справи стороною відповідача. На цьому етапі судом не надавалася оцінка відповідним доказам.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз Висновку експерта №02103/021-Я свідчить про правомірність висновків суду першої інстанції щодо його невідповідності ст. 102, п. 2 ч. 1 ст. 76, ст. 77-80 ЦПК України, оскільки особа, яка провела експертизу - ОСОБА_7 - не пройшов відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України; у нього відсутня кваліфікація судового експерта з певної спеціалізації за результатами атестації в порядку, передбаченому Законом України «Про судову експертизу»; не включений до Реєстру атестованих судових експертів як це вимагається ст. 9 ЗУ «Про судову експертизу»; не був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що суперечить ч. 5 ст. 106 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що Висновок експерта №02103/021-Я проаналізований та описаний в рішенні суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 265 ЦПК України, що спростовує протилежні доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 червня 2022 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк