Дата документу 08.11.2022 Справа № 323/680/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 323/680/21 Головуючий у 1 інстанції: Мінаєва М.М.
№ 22-ц/807/1079/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування заяви зазначала, що з відповідачем по справі вона перебувала у шлюбі з 02.09.2016 року, який рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2018 року розірваний. Із відповідачем вони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення шлюбно-сімейних відносин між сторонами, відповідач забрав до себе їх малолітнього сина, фактично ізолював сина від позивачки, не дозволяє їй спілкуватися та брати участь у вихованні сина. Позивач вважає, що проживання сина із нею буде відповідати інтересам дитини, позитивно позначиться на його фізичному, духовному та моральному розвитку.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його матір`ю ОСОБА_1 .

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що встановлено, що з 02.09.2016 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.04.2018 року розірвано.

Сторони є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 08.02.2017 року, та свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданим 25.10.2016 року.

Згідно до паспортних даних, позивач має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де і проживає станом на час розгляду справи. За поясненнями позивача, які відповідачем не оспорюються, і матеріалами не спростовуються, вказане житлове приміщення становить п`яти кімнатний жилий будинок. Позивач майнових прав на цей будинок не має, а зареєстрована та проживає там з дозволу своєї сестри, яка разом із своєю сім`єю виїхала за межі України з наміром залишитись там.

Судом першої інстанції досліджені фактичні обставини справи та надані сторонами докази.

Так, актом обстеження умов проживання від 29.03.2021 року, складеним спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, встановлено, що відповідач разом із дитиною ОСОБА_3 , 2015 р.н., проживає за адресою: АДРЕСА_2 (винаймане помешкання). Стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам, для дитини створено всі необхідні умови для виховання, розвитку та відпочинку.

Відповідно до характеристики, складеної головою ОСББ «Берегиня 12/16», ОСОБА_2 постійно з травня 2020 року проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 . Спочатку за цією адресою проживала вся сім`я: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 . Через кілька місяців дружина перестала проживати за цією адресою, батько із сином проживають самі. ОСОБА_2 зарекомендував себе як добра і порядна людина, не конфліктний, до дитини ставиться з відповідальністю, дитина завжди доглянута та чисто одягнута. Зовні взаємовідносини між батьком і сином теплі.

За листом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №6» Департаменту охорони здоров`я Запорізької міської ради від 04.03.2021 року, дитина ОСОБА_3 , 2015 р.н., мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває на обліку в амбулаторії №9 з народження. Декларація укладена з дільничним педіатром ОСОБА_4 . Дитина часто хворіла застудними захворюваннями, на диспансерному обліку не перебуває. З народження, при відвідуванні амбулаторії, з хлопчиком приходили обидва батьки. Протягом останніх шести місяців дитину супроводжував тільки батько, ОСОБА_2 . Додому дільничного педіатра не викликали.

Згідно до довідки про доходи від 24.02.2021 року, виданої ГУНП в Запорізькій області, відповідач ОСОБА_2 отримує заробітну плату в розмірі 13404,03 грн. щомісячно.

Відповідно до службової характеристики, виданої начальником відділу поліції №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, ОСОБА_2 працює на посаді дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції №4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області. Службу в органах внутрішніх справ розпочав у вересні 2013 року. За період служби зарекомендував себе позитивно, як професійно грамотний, старанний працівник. Доброзичливий та стриманий, дисциплінований та вимогливий до себе.

Згідно до довідки від 09.03.2021 року, виданої Дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) комбінованого типу №188 «Червона гвоздика» Запорізької міської ради, ОСОБА_5 є вихованцем даного закладу з 14.05.2018 року по теперішній час. За цей період дитина була охайною та доглянутою. ОСОБА_5 за характером активний, полюбляє рухливі ігри, малювання. У відносинах з однолітками контактний, має лідерські здібності. До закладу дитину приводять та забирають мати ОСОБА_1 або батько ОСОБА_2 . Батьки постійно цікавляться успіхами дитини, прислуховуються до порад та рекомендацій вихователів, систематично відвідували батьківські збори. У травні 2020 року ОСОБА_1 повідомила вихователів про від`їзд на навчання на півроку до м. Житомир. За відсутності матері дитиною опікувався батько, який сумлінно виконував свої обов`язки. У цей час мати теж цікавилася життям свого сина ОСОБА_5 . На цей час батьки обидва опікуються дитиною. Хлопчик із задоволенням спілкується як із мамою, так і з батьком, спостерігається відчуття задоволення від проведеного разом з ними часу. За період відвідування дитиною дошкільного навчального закладу батьки належним чином виконували свої обов`язки по вихованню дитини.

Актом обстеження умов проживання від 02.06.2021 року, складеним спеціалістами відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, встановлено, що позивач разом із співмешканцем та дитиною ОСОБА_3 , 2015 р.н., проживає за адресою: АДРЕСА_3 (винаймане помешкання). Стан житла відповідає санітарно-гігієнічним нормам, для дитини створено всі необхідні умови для виховання, розвитку та відпочинку. На час обстеження вдома була мати дитини, яка повідомила, що наразі хлопчик проживає з нею, але зараз знаходиться в дитячому садочку.

Як видно із довідки про закінчення первинної професійної підготовки від 01.12.2020 року та службової характеристики, ОСОБА_1 проходила первинну професійну підготовку у ДУ «Житомирський навчальний центр підготовки поліцейських» в період з 09.06.2020 року по 01.12.2020 року. За місцем навчання зарекомендувала себе з позитивної сторони.

Згідно до довідки про доходи від 24.06.2021 року, виданої ГУНП в Запорізькій області, позивач ОСОБА_1 отримує заробітну плату в розмірі 11485,00 грн. щомісячно.

Відповідно до службової характеристики, виданої начальником кінологічного центру ГУНП в Запорізькій області, ОСОБА_1 працює на посаді молодшого інспектора-кінолога з пошуку вибухових речовин і зброї кінологічного центру ГУНП в Запорізькій області. За період служби зарекомендувала себе позитивно, як професійно грамотний, відповідальний та ініціативний працівник. Принципова, вимоглива до себе, дисциплінована, порушень законності не допускає.

Висновком щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , 2015 р.н., складеного 16.07.2021 року Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району, визначено за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком - ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції ретельно проаналізовані фактичні обставини справи та доводи сторін.

Мотивуючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції послався на чинне національне законодавство та міжнародну практику.

Так, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

Як в суді першої так і апеляційної інстанції кожен з батьків посилався на те, що має пріоритетне право на проживання з ним дитини.

Сторонами не оспорено той факт що дитина тривалий час проживала з батьком за домовленістю сторін та проживає по теперішній час.

Також сторонами визнається, що мати не має жодних перешкод для спілкування з дитиною, в тому числі має можливість забирати дитину до себе додому та приймати участь у вихованні дитини.

Судом першої інстанції також враховано, що сторони проживали спільно за помешканням, у якому натепер і проживає батько з дитиною, позивач з власної ініціативи виїхала з цього помешкання.

Жодних зауважень з приводу виконання батьківських обов`язків батько не має, за місцем проживання дитина забезпечена всім необхідним для нормального розвитку.

Висновки суду узгоджуються з висновком органу опіки та піклування про доцільність залишення дитини проживати разом з батьком.

Судова колегія погоджується, що за таких обставин можна врахувати що дитини за умови залишення її на проживання з батьком залишатиметься у помешканні, де вона проживає тривалий час, має усталений побут та налагоджений режим життя;

Також на час ухвалення судового рішення судом було враховано режим служби позивача в органах Національної поліції є більш суворим за режим служби відповідача, що могло негативно вплинути на можливість позивача належним чином виконувати батьківські обов`язки.

Та обставина що на час апеляційного розгляду позивач змінила графік роботи на більш прийнятний для виховання дитини, не свідчить про незаконність судового рішення.

Також судова колегія враховує, що не встановлено жодних обставин, які б свідчили про небезпеку для дитини у разі залишення проживання з батьком, або про порушення прав дитини чи позивача внаслідок такого рішення.

Само по собі посилання позивача на те, що вона має кращі умови проживання, не є підставою для зміни місця проживання дитини, позаяк кращі побутові умови, більше високий рівень матеріальної забезпеченості одного з батьків самі по собі ніколи не кладуться судом в основу рішення про визначення місця проживання дитини.

Також безпідставним є посилання на те, що дитині буде краще виховуватися з матір`ю.

У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей.

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що в найкращих інтересах дитини залишатись проживати у звичній домашній обстановці, в умовах вільного спілкування з обома батьками.

Тож наведені в апеляційній скарзі доводи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, та особистого тлумачення апелянтом норм закону.

З огляду на наведене судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 грудня 2021 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков