Номер провадження: 22-ц/813/8265/22
Справа № 522/5639/22-Е
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Склярська І. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

31.10.2022 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Склярської І.В.,

суддів: Бездрабко В.Л.,

Семиженка Г.В.,

секретар Виходець А.В.,

з участю

представника Одеської обласної прокуратури та

Миколаївської обласної прокуратури Елісашвілі О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року в складі судді Бондар В.Я. та рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року в складі судді Бондар В.Я., у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди та повернення автомобіля,

постановив:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

В травні 2022 ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України, в якому просив:

- стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 шкоду у розмірі 77 500 грн.;

- зобов`язати прокуратуру Одеської області (нині Одеська обласна прокуратура), прокуратуру Миколаївської області (нині Миколаївська обласна прокуратура), Територіальне управління Державного бюро розслідувань, Генерального прокурора України (нині Офіс Генерального прокурора) безоплатно повернути в технічно справному стані належний ОСОБА_1 на праві власності транспортний засіб марки HAMMER H3, кузов № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , разом із ключем запалювання, ключем системи закривання автоматичної коробки передач, брелком блокування увімкнення системи запалювання та пультом для включення-виключення сигналізації.

Позовна заява мотивована тим, що 17.02.2016 органом досудового розслідування прокуратури Одеської області за заявою ОСОБА_2 від 11.02.2016 щодо позивача були внесені відомості до ЄРДР за № 0000092 за ч. 3 ст. 368 КК України; 18.02.2016 прокуратурою Одеської області, на підставі повторної заяви ОСОБА_2 від 16.02.2016, внесена відомість до ЄРДС № 0000101 за ст. 289 КК України.

18.02.2016 прокурор прокуратури Одеської області Томашевський С.О. в рамках кримінального провадження № 0000101 звернувся до Приморського районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на автомобіль марки HAMMER H3, державний номерний знак НОМЕР_2 , ухвалою суду вказане клопотання було задоволено, проте 23.02.2016 постановою Одеського апеляційного суду ухвалу суду скасована та відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту.

23.02.2016 слідчий прокурор Одеської області Чернецький Ю.А. в рамках кримінального провадження № 0000092 звернувся до Приморського районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на автомобіль марки HAMMER H3, державний номерний знак НОМЕР_2 , ухвалою суду вказане клопотання було задоволено, проте 02.03.2016 постановою Одеського апеляційного суду ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

24.02.2016 слідчий прокурор Одеської області Чернецький Ю.А. в рамках кримінального провадження № 0000092 повторно звернувся до Приморського районного суду з аналогічним клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на автомобіль марки HAMMER H3, державний номерний знак НОМЕР_2 та передачу транспортного засобу на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , ухвалою суду вказане клопотання було задоволено. Цього ж дня, ОСОБА_3 , передав автомобіль ОСОБА_2

11.03.2016 кримінальні провадження № 0000092 та № 0000101 були об`єднанні.

14.07.2016 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було скасовано арешт автомобіля та зобов`язано орган досудового розслідування автомобіль повернути позивачу, проте ухвалу суду виконано не було.

30 грудня 2017 прокуратурою Миколаївської області при закритті кримінального провадження було скасовано арешт з автомобіля, але автомобіль повернутий не був.

16.09.2020 Офіс Генерального прокурора закрив провадження щодо позивача, але питання про повернення автомобіля не вирішив.

Позивач вказує, що у результаті незаконного арешту автомобіля у лютому 2016 року та на час подачі позову до суду ним втрачено різницю вартості автомобіля в сумі 77 750 грн., оскільки він ним не користувався, весь цей час автомобіль знаходився у розпорядженні відповідачів, що позбавляло позивача можливості вільного користування, зокрема змоги продати.

Позивач наводить розрахунок завданої йому шкоди зазначивши, що вартість автомобіля HAMMER H3 2006 року випуску, у 2013 році становила 19 500 дол. США, наразі вартість вказаного автомобіля становить 16 500 дол. США. Зазначаючи нацбанківський курс долара 29,25 грн. за 1 долар станом на 14.05.2022 наводить різницю вартості автомобіля у 77 750 грн. (19 500 дол. США * 29,25 грн. = 570 375 грн.; 16 500 дол. США * 29,25 грн. = 492 625 грн.).

Правове обґрунтування заявлених вимог позивачем здійснено на підставі посилання на норми статей 19,41,55 Конституції України, статей 9,21,28, 131 КПК України, ст. 316-321, 328 ЦК України, рішень Європейського Суду з прав людини щодо дотримання виконання вимог статей 6,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року закрито провадження у частині позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України про повернення автомобіля.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року скасувати та ухвали нове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Особа, яка подала апеляційну скарга вказує, що підставами для скасування судових рішень є порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї позиції щодо незаконності судових рішень посилається на відповідні положення КПК України, якими врегульовано визначення, зберігання речових доказів, правові висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду. Вважає, що суд не врахував того, що позивач звертався до відповідачів із заявами про виконання судових рішень та з врахуванням постанови про закриття провадження, щодо повернення йому транспортного засобу на що отримував відповіді з відмовою виконання його вимог.

Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів (кримінального провадження), в якому є все докази неправомірності відповідачів та незаконне позбавлення його права власності.

Щодо оскаржуваної ухвали суду зазначив, що в позовній заяві ним було вказано джерела права, які дають можливість суду загальної юрисдикції розглянути вимоги щодо повернення автомобіля та відшкодування завданої шкоди у цивільному судочинстві.

Особа, яка подала апеляційну скаргу посилається на порушення його права на участь у справі в режимі відеоконференції, а отже не врахування його доводів, оскільки суд першої інстанції безпідставної відмовив у задоволенні його клопотання про прийняття участі у розгляді справи в режимі відеоконференції .

(2) Позиція інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник Одеської обласної прокуратури Елісашвілі О.М. доводи апеляційної скарги не визнала, апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а ухвалу та рішення суду - без змін.

Представник вказала, що належний позивачу автомобіль було арештовано в рамках кримінального провадження № 0000092 та згідно п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: у разі скасування арешту. Поряд з цим постановою Генерального прокурора від 21.12.2019 у кримінальному провадженні № 0000092 визначено групу прокурорів з числа прокурорів Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України та в Одеській обласній прокуратурі будь-якої інформації щодо результатів досудового розслідування вказаного кримінального провадження, та подальшої долі речового доказу вилученого автомобіля, не має.

Зазначила, що позивачем в апеляційній скарзі не доведено дохід, який він міг би реально отримати, оскільки на позивача покладений обов`язок що ця вигода не є абстрактною, а дійсно була б ним отримана в разі належного виконання відповідачем своїх обов`язків.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Миколаївської обласної прокуратури Добрікова І.В. доводи апеляційної скарги не визнала, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу та рішення суду залишити без змін.

Зазначила, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.03.2016 в кримінальному провадженні було накладено арешт на автомобіль, який був переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_2 ..

Таки чином, речовий доказ у кримінальному провадженні автомобіль «Hammer H3», державний номер НОМЕР_2 до прокуратури Миколаївської області (Миколаївської обласної прокуратури) не передавався; процесуальних рішень арештованого автомобіля прокуратурою не приймалось.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Державного бюро розслідувань територіального управління державного бюро розслідувань м. Миколаєва Горнецька М.В., доводи апеляційної скарги не визнала, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу та рішення суду - без змін.

Вважає, що висновки суду першої інстанції не спростовані в апеляційній скарзі, тому підстави для її задоволення відсутні.

Від Офісу Генерального прокурора відзив на апеляційну скаргу, направлений, відповідно до поштового штемпеля 26.10.2022, надійшов до суду після проголошення вступної та резолютивної частини цього судового рішення.

У відповіді на відзив Миколаївської обласної прокуратури, ОСОБА_1 вказав, що саме прокуратурою Миколаївської області 30.12.2017 винесена постанову про закриття кримінального провадження стосовно його та скасовано накладений арешт автомобіля, який був накладний ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2016. не дивлячись на те, що відповідачем арешт автомобіля був скасований, проте жодних засобів повернення вжито не було.

Рух справи

22.09.2022 ухвалою Одеського апеляційного суду витребувано з Приморського районного суду м. Одеси матеріали справи №522/5639/22-Е у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди та повернення автомобіля.

29.09.2022 матеріали вказаної справи надійшли до апеляційного суду.

30.09.2022 ухвалою Одеського апеляційного суду відкрито апеляційне провадження.

12.10.2022 ухвалою Одеського апеляційного суду справу призначено на 31 жовтня 2022 року.

19.10.2022 ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду подав заяву про розгляд справи без його участі.

2. Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника Одеської обласної прокуратури та Миколаївської обласної прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення та ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Право власності позивача на автомобіль «Hammer H3», як зазначив суд першої інстанції, підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 22-23) та відповідачами не оспорюється.

З матеріалів цивільної справи вбачається наступне.

17.02.2016 слідчим управлінням прокуратури Одеської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092 внесені відомості за фактом вимагання та одержання службовою особою прокуратури Одеської області неправомірної вигоди, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

29.02.2016 кримінальне провадження № 0000092 об`єднано з матеріалами кримінального провадження № 0000120 від 23.02.2016 за фактом зґвалтування ОСОБА_4 , за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України.

11.03.2016 кримінальне провадження № 0000092 об`єднано з матеріалами кримінального провадження № 0000101 від 18.02.2016 за фактом незаконного заволодіння автомобіля «Hummer H3», за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

06.06.2016 кримінальне провадження № 0000092 об`єднано з матеріалами кримінального провадження № 0000437 від 06.06.2016 за фактом використання службовою особою завідомо підробленого документу, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

За результатами досудового розслідування, 06.06.2016 колишньому начальнику слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 358 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2016 року про заборону в користуванні та розпорядженні майном та передачу арештованого майна на відповідальне зберігання у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000092 від 17 лютого 2016 року, задоволено клопотання старшого слідчого 1-го СВ СУ прокуратури Одеської області Чернецького Ю.А. від 24 лютого 2016 року та накладено арешт на майно, а саме на автомобіль HUMMER H3, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , держаний номер НОМЕР_2 з забороною розпоряджатися та користуватися вказаним автомобілем. Арештований автомобіль переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2016 року про скасування арешту майна, в порядку ст.174 КПК України, клопотання ОСОБА_1 про скасування арешту майна, в порядку ст.174 КПК України - задоволено. Суд ухвалив:

Скасувати арешт транспортного засобу марки «HAMMER H3», державний номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_4 , накладеного ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2016 року. Зобов`язати орган досудового розслідування прокуратури Одеської області у кримінальному провадженні № 0000092 безоплатно повернути ОСОБА_1 зазначений автомобіль разом з ключами від системи запалювання з місця, де він знаходиться на зберіганні в теперішній час. Заборонити ОСОБА_1 відчужувати та розпоряджатись автомобілем марки «HAMMER H3», державний номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_4 . Виконання ухвали покласти на орган досудового розслідування прокуратури Одеської області у кримінальному провадженні № 0000092.

З листа Регіонального сервісного центру в Одеської області від 22.03.2018 року вбачається, що арешт на вищевказаний транспортний засіб є діючим (а.с. 61).

За інформацією Прокуратури Миколаївської області автомобіль «HAMMER H3», який у кримінальному провадженні був речовим доказом, до прокуратури Миколаївської області не передавався (а.с. 140, 148).

Разом з тим, прокуратура Одеської області повідомила ОСОБА_1 щодо повернення речових доказів у кримінальному провадженні № 0000092, йому необхідно звернутися безпосередньо до прокуратури Миколаївської області (а.с. 151).

Постановою прокурора відділу прокуратури Миколаївської області В.В. Кузнецовим про закриття кримінального провадження від 30 грудня 2017 року, кримінальне провадження №0000092 закрито у зв`язку із вичерпанням можливості отримати докази вини ОСОБА_1 і неможливістю доведення його вини в суді на підставі раніше зібраних доказів. Накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 22.08.2016 у справі №522/15215/16-к арешт на автомобіль модель 113, універсал чорного кольору, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 - скасувати (а.с. 11).

З листа заступника прокурора Миколаївської області від 11.06.2018 вбачається, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.2018 задоволено скаргу ОСОБА_2 та скасовано постанову прокурора про закриття кримінального провадження № 0000092 від 30.12.2017. в наступному, 25.04.2018 прокурором відділу прокуратури області винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.100).

В листі Генеральної прокуратури України від 20.12.2018 року наявна інформація про те, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.10.2018 скасовано постанову прокурора прокуратури Миколаївської області від 25.04.2018 про закриття кримінального провадження № 0000092, розпочатого за заявою ОСОБА_5 щодо протиправних дій ОСОБА_1 . Постановою Генерального прокурора України від 29.11.2018 подальше здійснення досудового розслідування доручено прокуратурі Одеської області (а.с. 67).

ТУ ДБР у м. Миколаєві листом від 27.02.2020 року повідомило ОСОБА_1 про закінчення строку досудового розслідування кримінального провадження №0000092 та роз`яснило що з питань скасування арешту з вказаного автомобіля, вирішення питання про передачу автомобіля власнику тощо запропоновано звертатися до старшого групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні прокурора відділу Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора Якова Слісаренка (а.с. 69-70).

За постановою посадової особи Офісу Генерального Прокурора Прокуратури України про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного від 16 вересня 2020 року закрито кримінальне провадження №0000092 від 17.02.2016 стосовно підозрюваного ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 2 ст. 284 КК України. Продовжено розслідування кримінального провадження № 0000092 щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 152, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 КК України. Постанова направлена ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до відома (а.с. 17).

З листа ТУ ДБР у м. Миколаєві від 12.05.2020 року за № Г-431/16-01-02/20 вбачається, що автомобіль «HAMMER H3», який у кримінальному провадженні визнавався речовим доказом, до ТУ ДБР у м. Миколаєві з прокуратури Одеської області з кримінальним провадженням або окремо від нього не передавався. При цьому згідно наявних у кримінальному провадженні документів, 24. 02.2016 цей автомобіль на території спецмайданчику для тимчасового зберігання транспортних засобів був оглянутий слідчим першого слідчого відділу СУ прокуратури Одеської області Чернецьким Ю.А., вилучений та переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_2 . Роз`яснено право звернення ОСОБА_1 до прокурора відділу Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора Якова Слісаренка (а.с. 71-72).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) зазначила, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, а останнє закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні (пункт 32).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами про повернення автомобіля, який було вилучено та арештовано на підставі ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2016 року та приєднано до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ, у зв`язку із закриттям кримінального провадження

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).

Згідно з частиною першою статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього кодексу.

Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно зі статтями 171-174 цього Кодексу (частина дев`ята статті 100 КПК України).

Отже, питання про повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, вирішується у порядку, встановленому КПК України.

За правилами цивільного судочинства КПК України передбачає вирішення спорів про належність речей (грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у пункті 1 частини дев`ятої статті 100 КПК України), що підлягають поверненню власнику (законному володільцю), який був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про незаконне використання такого майна (частини десята та одинадцята статті 100 КПК України) (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі N 751/1921/17). Втім, у справі, яка переглядається, між сторонами спору виникли правовідносини, до яких зазначені приписи КПК України застосовані бути не можуть.

Також у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 751/1921/17 (провадження № 14-383 цс 18) Велика Палата Верховного Суду, погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі, де вимоги позивача стосувалися повернення майна, що є речовими доказами у кримінальному провадженні, зазначила, що питання щодо повернення речових доказів, вилучених у ході кримінального провадження, має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Близький за змістом висновок Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 та від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц.

Отже, як скасування арешту майна, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні так і його повернення майна має вирішуватися у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом.

Аналізуючи положення ч.9 ст. 100 КПК України відповідно до вимог якої у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно зі статтями 171-174 цього Кодексу, зважаючи на суть спірних правовідносин, які стосуються повернення речового доказу - автомобіля, долученого до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, установивши, що вилучення спірного майна відбулось у кримінальному провадженні за правилами КПК України 2012 року, дійшов правильного висновку, що питання про повернення зазначеного майна необхідно розглядати за правилами кримінального судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 55-61 постанови від 12 грудня 2018 року у справі N 399/142/16-ц (провадження N 14-508цс18) зазначила таке.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.

Питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно зі статтями 171174 КПК України (частина дев`ята статті 100 цього кодексу). Якщо питання повернення речових доказів вирішене судом відповідно до КПК України, то заявлена за правилами цивільного судочинства вимога про зобов`язання повернути ті самі речові докази є вимогою про виконання вироку у відповідній частині. Така вимога не може бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки відповідний спосіб захисту права власності не передбачений нормами чинного законодавства та не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Верховний Суд врахував, що якщо питання повернення речових доказів вирішене судом відповідно до КПК України, то заявлена за правилами цивільного судочинства вимога про зобов`язання повернути ті самі речові докази є вимогою про виконання вироку у відповідній частині. Така вимога не може бути самостійним предметом розгляду у суді, оскільки відповідний спосіб захисту права власності не передбачений нормами чинного законодавства та не сприяє ефективному відновленню порушеного права.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо позов не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 175 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України) судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами цивільного (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України), господарського (пункт 1 частини першої статті 231 ГПК України) чи адміністративного (пункт 1 частини першої статті 238 КАС України) судочинства.

У разі пред`явлення за правилами цивільного, господарського чи адміністративного судочинства вимоги про повернення речових доказів, доля яких була вирішена судом відповідно до КПК України, суди повинні відмовляти у відкритті провадження у справі, а якщо воно було відкрите, - постановляти ухвалу про його закриття.

Як вбачається з постанови слідчого судді Приморського районного суду від 14 липня 2016 року, на підставі статті 174 КПК України, ще до закриття кримінального провадження, вирішено питання про повернення ОСОБА_1 автомобіля HUMMER H3, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , держаний номер НОМЕР_2 шляхом зобов`язання орган досудового розслідування Одеської області повернути автомобіль власникові разом з ключами від системи запалювання з місця, де він знаходиться на зберіганні в теперішній час.

Враховуючи, що у справі, яка переглядається, повернення автомобіля, який є речовим доказом вирішено слідчим суддею за правилами КПК, звернення до суду із позовом у порядку цивільного судочинства про повернення автомобіля не є ефективним способом захисту, а фактично зводиться до вимоги про виконання постанови слідчого судді, що не підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 5.2 -5.10 постанови від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 (провадження N 12-199гс18) зазначила таке. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Отже, наведення позивачем розрахунку завданої йому шкоди, як різниці у вартості автомобіля на час арешту (19500 дол. США) та на час звернення до суду з позовом (16500 дол. США) за єдиним курсом 29,25 грн., з посиланням на позбавлення права користування автомобілем, зокрема, як вказує позивач, не зміг продати, на думку судової колегії не є необхідною підставою для стягнення шкоди. І іншого позивачем не доведено. Позивачем не доведено, що матеріали кримінального провадження, які він просив витребувати та у задоволенні витребування яких судом першої інстанції було відмовлено, містять докази реального наміру продажу автомобіля, покупця, узгодженої ціни купівлі-продажу.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права позивача на участь у розгляді справи в режимі відеоконференції слід зазначити таке.

08.08.2022 ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд звернувся до суду першої інстанції з вмотивованим клопотанням, про його участь у судовому засіданні на 08.09.2022 об 11.30 год у режимі відеоконференції за допомогою системи ИЗИКОН (т.1 а.с. 193-194). В обґрунтування послався на вимоги воєнного стану, свій статус внутрішньо переміщеної особи, проживання у м. Тернополі, а отже утруднення прибуття до м. Одеси,

09.08.2022 ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні заяви відмовлено з підстав відсутності виключних обставин для здійснення розгляду справи в режимі відеоконференції (т. 1 а.с. 201-202).

15.08.2022 ОСОБА_1 повторно звернувся з вмотивованою заявою про його участь у судовому засіданні на 08.09.2022 об 11.30 год у режимі відеоконференції за допомогою системи ИЗИКОН, зазначаючи, що відмова суду у задоволенні клопотання грубо порушує його права у тому числі на безпеку життя (т. 2 а.с. 3-4).

22.09.2022 ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні заяви відмовлено з підстав відсутності виключних обставин для здійснення розгляду справи в режимі відеоконференції, відсутності об`єктивних причин неможливості забезпечити явку позивача у судове засідання, не проведення у м. Одесі воєнних дій, спрямування під час оголошення повітряної тривоги в укриття, неякісним Інтернет- зв`язком, а відкладення розгляду справи з-за неможливості проведення відеоконференції призведе до затягування розгляду справи (т. 2 а.с. 11-12).

Внаслідок відмови суду у задоволенні наведених вище клопотань, ОСОБА_1 подав заяву від 22.08.2022 про розгляд справи без його участі (т. 2 а.с. 14-15).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України).

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Всупереч вищенаведеним нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ суд першої інстанції розглянув позов з порушенням права позивача брати участь в судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції.

Отже, безпідставною відмовою у задоволенні заяви позивача про участь у розгляді справи у режимі відеоконференції суд порушив вимогу рівноправності сторін, а тому наведений довід апеляційної скарги є обґрунтованим.

Разом з тим, наведена обставина не входить до переліку тих підстав, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

Наведення доводів на обґрунтування позовних вимог та не згоди із судовими рішеннями, ОСОБА_1 реалізував шляхом подачі апеляційної скарги, правом на участь у розгляді справи в апеляційному суді, в режимі відеоконференції, не скористався, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

З урахуванням вищенаведеного обґрунтування, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про повернення автомобіля та відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди.

Разом з тим, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального закону, яке є обов1язковою підставою для скасування судового рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції 31 травня 2022 року постановлена ухвала про відкриття провадження, у якій суд вирішив проводити розгляд справи у порядку спрощеного провадження з викликом сторін, визначивши, що з огляду на предмет позову ця справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 49-50).

Витребування й повернення майна може мати вартісний, грошовий вираз такої матеріально-правової вимоги, що виражається у вартості спірного майна, і носити характер майнового спору. Проте не завжди такі позовні вимоги носять майнову спрямованість.

Так, у справі, що розглядається, позов ОСОБА_1 поданий, крім вимоги стягнення шкоди, про зобов`язання відповідачів повернути автомобіль, йому як власнику у зв`язку з закриттям кримінального провадження, отже ця позовна вимога є немайновою, оскільки позовна вимога позивача не направлена на «збагачення».

Перелік справ, які є малозначними, визначений статтею 19 ЦПК України. Суд першої інстанції помилково відніс цю справу до малозначної.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, судові рішення скасувати та ухвалити нові про закриття провадженні у справі в частині позовних вимог про повернення автомобіля та відмові у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди.

Щодо судових витрат

Особа, яка подала апеляційну скаргу звільнена від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст. 13 Закону України Про судовий збір, а отже судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не можуть бути на неї покладені.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди та повернення автомобіля, закрити в частині позовних вимог про повернення автомобіля.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 вересня 2022 року - скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Миколаївської обласної прокуратури, Територіального управління Державного бюро розслідування, Офісу Генерального прокурора, Держави в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 01 листопада 2022 року.

Головуючий: І.В. Склярська

Судді: В.О. Бездрабко

Г.В. Семиженко