Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1440/21
Провадження №: 2/332/72/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2022 р. м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сінєльніка Р.В.,

при секретарі - Васильченко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Запорізький завод Феросплавів» про відшкодування моральної шкоди , -

ВСТАНОВИВ:

13.04.2021р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до АТ «Запорізький завод Феросплавів» про відшкодування моральної шкоди.

В позові зазначено, що 16 листопада 2020р. приблизно о 20 годині 15 хвилин, водій ОСОБА_2 , керуючи маршрутним автобусом «КАВЗ-3270» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вулиці Заводської від вулиці Діагональної в напрямку вулиці Лєрмонтова в місті Запоріжжя. В цей же час в районі будинку АДРЕСА_1 пішохід ОСОБА_3 вийшов на проїзну частину вулиці Заводської з правого узбіччя та почав перетинати її справа наліво за ходом руху автобуса. Водій ОСОБА_2 застосував гальмування, однак запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_3 не зміг, та скоїв наїзд на вказаного пішохода. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди. В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди та наслідків від неї, матері загиблого - ОСОБА_1 , 1961 року народження було завдано моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно частини 1 статі 1187 ЦК України: «Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб». Відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 автобус пасажирський «КАВЗ 3270» реєстраційний номер НОМЕР_1 належить ВАТ «Запорізькому Заводу Феросплавів», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Діагональна, 11, Крім цього, згідно Розпорядження по АТЦ № 525 від 30.12.2019 року AT«Запорізький завод Феросплавів», з 01.01.2020 року за автобусом KAB3-3270 реєстраційний номер НОМЕР_1 було закріплено водія ОСОБА_2 , а згідно Путьового листа № 74260 від 16.11.2020 року автобус KAB3-3270 реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 16.11.2020 року було перевірено та дозволено виїзд о 19.00 годині, повернувся у гараж о 07.00 годині. Згідно вказаних документів, транспортний засіб автобус «КАВЗ-3270» під час дорожньо-транспортної пригоди 16 листопада 2020 року о 20 годині 15 хвилин керувався водієм ОСОБА_2 , який є працівником AT«Запорізький завод Феросплавів», та на момент ДТП виконував свої трудові обов`язки. З урахуванням викладеного, саме AT«Запорізький завод феросплавів» являється належним відповідачем по справі та зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану належним йому джерелом підвищеної небезпеки - транспортним засобом автобусом «КАВЗ-3270» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У зв`язку з цим позивачка ОСОБА_1 просить стягнути з АТ «Запорізький завод Феросплавів» моральну шкоду в сумі 200000 грн.

Ухвалою суду від 16.04.2021р. відкрито провадження по справі (а.с.29).

10.08.2021р. відповідач АТ «Запорізький завод Феросплавів» надав суду відзив на позов, в якому зазначено, що частиною 5 сг. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі Постанови №4 від 1 березня 2013 року) передбачено, що Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1 166. 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Пунктом 7 Постанови №4 від 1 березня 2013 року також передбачено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для нього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху. Як вбачається з матеріалів позову з додатками за фактом загибелі ОСОБА_3 було відкрито кримінальне провадження №0003035 від 17.11.2020 року за ознаками складу злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України. За наслідками проведеного розслідування 28.12.2020 року слідчим СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області майором поліції Клименко С.В. було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Таким чином, є всі підстави вважати, що загибель ОСОБА_3 могла мати місце внаслідок умислу потерпілого. Той факт, що слідчим було винесено постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія підприємства ознак складу злочину, свідчить про відсутність умислу на спричинення будь-яких негативних наслідків з боку водія AT«ЗФЗ» відносно ОСОБА_3 . У зв`язку з цим просять відмовити в задоволенні позову у повному обсязі (а.с.45-48).

30.08.22р. відповідач АТ «Запорізький завод Феросплавів» надав суду доповнення до відзиву на позов, в якому зазначено, що відповідно до Договору № DNHS-3285-10/20 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного 05.10.2020 року між ТДВ СК «КРЕДО» (Страховик) та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАПОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ» (Страхувальник) (Додаток №1) автобус КАвЗ 3270 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , за участі якого під керуванням працівника AT«ЗФЗ» - водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 16.11.2020 року в районі будинку АДРЕСА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), є забезпеченим транспортним засобом, а відповідач - особою, відповідальність якої застрахована. Страховик ТДВ СК «КРЕДО» на підставі зазначеного договору і у відповідності до ст.23, пункту 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 06.04.2021 року здійснив позивачці ОСОБА_4 виплату страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 60000 грн.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року в справі №755/18006/15-ц висловила висновок, що «... У випадках, коли деліктні відносини пов`язуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах сум страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього... .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.20і8 року в справі №760/15471/15-ц, підтримуючи наведений вище правовий висновок, додатково зазначила, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року в справі №147/66/17 звернула увагу нате, що:

«172. ... потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону №1961-1У.

173. Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону №1961-IV...».

За нормою ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Так, відповідно до норми ч.2 ст.1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілої особи (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів кримінального провадження №0003035 від 17.11.2020 року вбачається, що:

- за висновком експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МИС України №9-1043 від 03.12.2020 року за результатами інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму дорожньо- транспортних пригод, проведеної в кримінальному провадженні №0003035;

- в діях водія ОСОБА_2 невідповідності вимогам пунктів 12.2 та 12.3 розділу 12 «Швидкість руху» Правил дорожнього руху, які відповідно наказують, що у земну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги та у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не вбачається; його дії з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з подією даної ДТП.

Окрім того, згідно пункту 3 розділу «Підсумки» висновку експерта Комунальної установи «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради №5246 від 30.12,2020 року ОСОБА_3 безпосередньо перед настанням смерті знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння, адже при судово-токсикологічному дослідженні крові його трупа:

-виявлено етиловий спирт у концентрації 2.5 проміле;

Крім того, з протоколу допиту потерпілого від 18.11.2020 року ОСОБА_5 , яка є рідною сестрою ОСОБА_3 , вбачається, що він раніше вживав наркотичні речовини, тому декілька разів проходив лікування у наркологічному диспансері.

Відтак відповідач вважає доведеним те, що винуватець у ДТП ОСОБА_3 , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, порушив приписи пп.а) та б) пункту 4.14 розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху саме з грубої необережності.

У зв`язку з цим просили відмовити в позові (а.с.147-157)

07.09.22р. представник позивача адвокат Тихоліз С.П. надав суду заперечення на відзив та доповнення до відзиву АТ «ЗФЗ», в якому зазначено, що Постановою Верховного Суду України від 15.04.2020 року по справі № 610/1100/17залишено без змін рішення судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Віртус-С» моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., стягнення з ПАТ «СК «Універсальна» моральної шкоди у розмірі 17 400 грн. (що, на відповідний рік події відповідає розміру страхового відшкодування у нашому випадку 60000 грн. та складає 12 мінімальних розмірів заробітної платні на дату страхового випадку). Постанова мотивована тим, що відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків. Встановивши, що доказів, які б безперечно свідчили про відсутність трудових відносин між ТОВ «Віртус-С» та особою водія не було, а вироком встановлено, що Особа_2 працює водієм ТОВ «Віртус-С», суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального права і дійшли обґрунтованого висновку, що обов`язок з відшкодування шкоди, завданої позивачу необхідно покласти саме на ТОВ «Віртус-С». Таким чином, судова практика ВСУ свідчить про те, що у нашій справі обов`язок з відшкодування моральної шкоди необхідно покласти саме на AT«ЗФЗ», і факт отримання страхового відшкодування моральної шкоди, не може вважатися таким, що виключає, або суперечить задоволенню позовних вимог позивача до володільця джерела підвищеної небезпеки. Навпаки, факт виплати Страховиком 60000 грн., що складає 100% ліміту моральної шкоди на дату настання і страхового випадку, і не застосування ч.2 ст. 1193 ЦК України (не було зменшено суми і виплати через вину потерпілої особи) свідчить, про визнання події ДТП страховим випадком : і настання цивільно-правової відповідальності як водія ОСОБА_2 , так і Страхової Компанії, і, відповідно володільця джерела підвищеної небезпеки - AT«ЗФЗ». Просять позов задовольнити. (а.с.168-171).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Тихоліз С.П. позо підтримав та пояснив, що відповідач АТ «ЗФЗ», як власник джерела підвищеної небезпеки, зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду позивачці ОСОБА_1 , яка втратила сина ОСОБА_3 , надав також пояснення, аналогічні тим, що викладені в позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача адвокат Ажмяков Р.В. проти позову заперечував та пояснив, що водій підприємства був не винен в ДТП, потерпілий ОСОБА_3 був у нетверезому стані та ДТП сталось через дії потерпілого, позивачка ОСОБА_1 отримала від страхової компанії відшкодування моральної шкоди, просив у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з нижченаведених підстав.

Судом встановлено, що постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Клименка С.В. від 28.12.2020р. закрите кримінальне провадження № 0003035 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.19-22).

Як вбачається з вказаної постанови, в ході досудового розслідування було встановлено, що причиною виникнення ДТП, внаслідок якої загинув син позивачки - ОСОБА_3 , є порушення ним як пішоходом приписів пп.а) та б) пункту 4.14 розділу 4 «Обов`язки і права пішоходів» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 року №1306, із змінами, відповідно до яких пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, втому числі на пішохідний перехід.

Пішохід ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження в результаті порушення самим же приписів Правил дорожнього руху.

Водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, у зв`язку з чим в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

За висновком експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України №9-1043 від 03.12.2020 року за результатами інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод, проведеної в кримінальному провадженні №0003035:

- в діях водія ОСОБА_2 невідповідності вимогам пунктів 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху не вбачається; водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (а.с.21-22).

Відповідно до Договору № DNHS-3285-10/20 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного 05.10.2020 року між ТДВ СК «КРЕДО» (Страховик) та АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ЗАПОРІЗЬКИЙ ЗАВОД ФЕРОСПЛАВІВ» (Страхувальник) (Додаток №1) автобус КАвЗ 3270 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , за участі якого під керуванням працівника AT«ЗФЗ» - водія ОСОБА_2 та пішохода ОСОБА_3 16.11.2020 року в районі будинку АДРЕСА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП), є забезпеченим транспортним засобом, а відповідач - особою, відповідальність якої застрахована. Страховик ТДВ СК «КРЕДО» на підставі зазначеного договору і у відповідності до ст.23, пункту 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 06.04.2021 року здійснив позивачці ОСОБА_4 виплату страхового відшкодування моральної шкоди в розмірі 60000 грн.

Сума страхового відшкодування моральної шкоди була розрахована наступним чином.

Виходячи з того, що мінімальна заробітна плата на день настання страхового випадку - 16.11.2020 року відповідно до ст.8 Закону України від 14.1 1.2019 року №294- XII «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами становила 5 000.00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.): 5 000.00 гри. * 12 = 60 000.00 гри.

Виплата моральної шкоди підтверджується:

витягом з ЦБД МТСБУ по полісу №АР/802107;

- заявоюТихоліза С.П. - представника ОСОБА_1 на виплату страхового відшкодування від 04.01.2021 року;

довіреністю Меньшеніної А.В. від 30.11.2020 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В. 30.11.2020 року, реєстровий №8017;

- довідкоюATКБ ПРИВАТБАНК від 18.02.2020 року;

- страховим актом від 05.04.2021 року №54-1 8737122;

- платіжним дорученням ТДВ СК «КРЕДО» від 06.04.2021 року №4779 (а.с.18, 114-124).

Отже, позивач ОСОБА_1 отримала страхове відшкодування моральної шкода за фактом загибелі її сина ОСОБА_3 , загиблого внаслідок ДТП за участю водія АТ «ЗФЗ».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року в справі №755/18006/15-ц висловила висновок, що «... У випадках, коли деліктні відносини пов`язуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів боржником у деліктному зобов`язанні в межах сум страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього... .

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.10.20і8 року в справі №760/15471/15-ц, підтримуючи наведений вище правовий висновок, додатково зазначила, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року в справі №147/66/17 звернула увагу нате, що:

«172. ... потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 Закону №1961-1У.

173. Страхувальник, який спричинив настання страхового випадку, відшкодовує моральну шкоду заподіяну у зв`язку з каліцтвом або смертю потерпілого лише у разі, якщо її розмір перевищує ліміт відповідальності страховика, та у випадку, якщо потерпіла особа просить відшкодувати моральну шкоду з інших підстав, ніж передбачені статтею 23 Закону №1961-IV...».

За нормою ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із нормою ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Але, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOVv. BULGARIA», №68490/01, від 12 липня 2007 року).

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року в справі №752/17832/14-ц зазначено, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення

Враховуючи викладені правові позиції суд приходить до висновку, що позивачка ОСОБА_1 , якщо вона вважає, що їй спричинена більша шкода, ніж та, яка була визначена страховою установою при виплаті страхового відшкодування, повинна була довести суду та надати відповідні докази, які відображають глибину її моральних страждань та обґрунтовують розмір моральної шкоди, який вона додатково просить стягнути з АТ «ЗФЗ».

Так, в якості доказів та обґрунтування розміру моральної шкоди позивачка надала суду копії наступних документів: паспорт позивача, свідоцтво про народження та про смерть ОСОБА_3 , лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , свідоцтво про смерть батька ОСОБА_3 , паспорт ОСОБА_3 , техпаспорт автомобіля «КАВЗ-3270», розпорядження та путьового листа АТ «ЗФЗ», поліс страхувальника АТ «ЗФЗ», та постанова про закриття кримінального провадження (а.с.8-22).

На думку суду, зазначені докази ніяким чином не відображають душевний стан, переживання та ту біль, яку можливо відчувала позивачка внаслідок загибелі її сина, а лише підтверджують фактичні обставини ДТП, які ніхто не оспорює.

Суду не надані лікарські документи, які можливо підтверджують погіршення фізичного та психологічного здоров`я позивача внаслідок загибелі сина, та не заявлені свідки, які б можливо підтверджували, що позивачка повинна докладати додаткові зусилля для організації свого життя та зміну його укладу внаслідок смерті сина.

Тоді як до кола доказування по цій категорії справ, на думку суду, входять обставини, які підтверджують саме порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя , страждання, заподіяні позивачу внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Але таких доказів суду надано не було, хоча в силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи викладені обставини суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено 18.11.2022р.

Суддя Р.В. Сінєльнік