ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2129/21

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1061/22

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (суддя Карапута Л.В.), ухвалене у м. Чернігів о 12 годині 30 хвилин, повний текст рішення складено 05.09.2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , оскільки відповідач не проживає в ньому з січня 2009 року без поважних підстав.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 вересня 2022 року у справі позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено: визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , стягнуто з відповідача на користь позивачки судовий збір в розмірі 908 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично визнав своє не проживання в квартирі з 2015 року, будь-яких заходів щодо свого вселення до квартири не вживав, поважних причин не проживання не надав, до правоохоронних органів з метою не можливості свого проживання не звертався, беззаперечних доказів через здійснення перешкод з боку позивача не надав, а тому відсутність члена сім`ї понад шість місяців без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. У зв`язку з цим суд прийшов до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що починаючи з 2012 року він дійсно періодично не прожиає в квартирі АДРЕСА_1 , але це пов`язано з постійними конфліктами та непорозуміннями, які виникають між ним та позивачем, а також третьою особою по справі. Відповідач перестав проживати в квартирі після його засудження за побиття позивачки у справі. У вироку суду було зазначено, що із 2009 року між ним та ОСОБА_3 існували суперечки щодо користування спірною квартирою. В 2014 році ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на дитину, що продовжує навчання і пропонувала відповідачу відмовитись від вказаних позовних вимог в обмін на зняття його з реєстраційного обліку щодо прописки в спірній квартирі. За комунальні послуги відповідач сплачував до 2015 року, приходив до квартири щоб подивитися її стан, зняти показники лічильників та звертався до ЖЕКу з питань нарахування плати за комунальні послуги. Суд дослідивши всі зазначені обставини та письмові докази мав би прийти до висновку про наявність поважних причин не проживання відповідача у спірній квартирі, але прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог позивачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , залишити рішення суду першої інстанції без змін. ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції було встановлено факт визнання самим відповідачем свого не проживання в квартирі з 2015 року, а також відсутність з боку відповідача будь-яких заходів щодо свого вселення до квартири, поважних причин не проживання при зверненні до суду першої інстанції відповідач не надав, до правоохоронних органів з метою не можливості свого проживання не звертався, беззаперечних доказів через здійснення перешкод з боку позивача не надав, а тому відсутність члена сім`ї понад шість місяців без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідачем також не надано доказів, які б підтверджували його участь в утриманні житла.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що відповідач з 03.05.19985 року зареєстрований в кв. АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстровані крім того, піднаймач - ОСОБА_3 з 28.06.2009 року, дочка - ОСОБА_1 з 28.05.2009 року, онука - ОСОБА_4 з ІНФОРМАЦІЯ_1 .( а.с. 10)

Особовий рахунок № НОМЕР_1 , відповідно до довідки ЖЕК № 13, на зазначену вище квартиру відкритий на ім`я ОСОБА_2 23.12.2014 року. ( а.с. 5)

Відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 січня 2012 року відповідач ОСОБА_2 був засуджений за ч. 1 ст. 126 КК України до громадських робіт на строк сто тридцять годин. При цьому судом було встановлено, що ОСОБА_2 29.09.2010 року, приблизно о 23 годині, знаходячись у квартирі АДРЕСА_1 , на грунті неприязних відносин, схватив рукою за волосся неповнолітню ОСОБА_5 , після чого умисно наніс один удар долонею правової руки у обличчя та два удари кулаком правої руки по голові ОСОБА_5 , які завдали останній фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.( а.с 69-73)

З наявної в матеріалах справи копії договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 211/7 Д від 23.12.2014 року вбачається, що зазначений договір було укладено між Комунальним підприємством «ЖЕК-13» та ОСОБА_2 . ( а.с. 74-75)

Відповідачем надано суду квитанції про часткову сплату за житлово-комунальні послуги до липня 2014 року. ( а.с.76-79) Також ОСОБА_2 надав на підтвердження своєї позиції по справі докази звернення ОСОБА_3 з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, що навчається.( а.с.80-83)

Відповідно до затвердженого майстру КП «ЖЕК-13» акту від 22.02.2021 року ОСОБА_2 , не проживає за місцем реєстрації в кв. АДРЕСА_1 з 2009 року (а.с. 9).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував факту свого постійного не проживання в квартирі АДРЕСА_1 , пояснюючи наявністю конфлікту між ним донькою та третьою особою по справі. Зазначав про те, що іншого житла не має ні у власності ні у користуванні, проживає у своїх друзів.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Колегія суддів апеляційного суду суду виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вказане узгоджується з роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивачка не довела.

Так, наданий позивачкою акт про непроживання особи за місцем реєстрації від 22.02.2021 року не є належним доказом, оскільки в ньому не зазначено конкретного часу не проживання відповідача за адресою АДРЕСА_2 . Крім того даний акт складений, в тому числі, зі слів заявника, про що в ньому зазначено.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Враховуючи обставини, що змусили відповідача залишити своє місце проживання, а саме неприязні конфліктні відносини з донькою та колишньою цивільною дружиною є поважними причинами не проживання відповідача за адресою реєстрації, та не можуть бути підставами для обмеження його конституційного права на житло та підставами для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Крім того, спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам можуть бути вирішені, зокрема, шляхом поділом особистих рахунків тощо.

Отже, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації без поважних причин понад шість місяців, а також що він втратив інтерес до вказаного житлового приміщення.

Суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, з позивача на користь відповідача належить стягнути сплачений ним судовий збір у розмірі 1488,60 грн за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 вересня 2022 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в розмірі 1488,60 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови виготовлено 02 листопада 2022 року.

Головуючий: Судді: