Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(спрощене провадження )

Справа № 695/2766/20

номер провадження 2/695/166/22

30 листопада 2022 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі :

головуючого судді Степченка М.Ю.

за участю секретаря с/з Варданян Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2020 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення за договором позики (розписки від 01.09.2020 р.) суми боргу в розмірі 4000 доларів США, в гривневому еквіваленті станом на день повернення за офіційним курсом продажу американського долара АТ КБ «Приватбанк», судових витрат та витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачка надала відповідачці в борг грошові кошти в сумі 4000,00 доларів США, що підтверджується розпискою. Відповідно до розписки відповідачка зобов`язалася повернути суму боргу до 31.10.2020 р. у гривневому еквіваленті відповідно до курсу продажу американського долара в АТ КБ «Приватбанк». Дана розписка підписана відповідачкою в присутності позивачки. У встановлений строк відповідачка зобов`язання не виконала, борг в сумі 4000,00 доларів США не повернула, тому позивачка вимушена звернутися до суду. Станом на 10.11.2020, як зазначає позивачка, сума позову в гривневому еквіваленті за офіційним курсом АТ КБ «Приватбанк» (28,4091 грн. за 1 долар США) становить 113640,00 грн.

При зверненні до суду позивачем понесені витрати у вигляді судового збору в сумі 1136,40 грн. Також позивачем зазначено, що плануються витрати на правничу допомогу. Орієнтовна загальна сума витрат, які позивач планує понести становить 15000,00 грн. (витрати на правову допомогу та судовий збір).

17.12.2020 р. ухвалою суду забезпечено позов шляхом накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0285, що знаходиться під вказаним будинком, що належать на праві власності ОСОБА_2

18.12.2020 р. відкрито провадження в справі та ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Від відповідачки на адресу суду 21.09.2021 р. надійшов відзив, в якому вона просить:

- визнати договір позики від 01.09.2020 р., укладений між нею та позивачкою удаваним правочином;

- визнати, що відносини сторін регулюються правилами щодо купівлі-продажу будинку, який сторони насправді вчинили 01.09.2020 р.;

- обмежити розмір витрат позивача на правову допомогу;

- судові витрати покласти на позивача.

У відзиві зазначено, що відповідачка 01.09.2020 на підставі попередніх домовленостей з ОСОБА_3 (батьком позивачки) уклала Договір купівлі-продажу земельної ділянки, а з позивачкою Договір купівлі-продажу житлового будинку. Укладення договору здійснювалося в присутності чоловіка позивачки. Чоловік позивачки вимагав надати розписку як гарантію того, що будинок та земельна ділянка будуть оплачені. Надання розписки було обов`язковою умовою для укладення вищезазначених договорів, тому відповідачка внесла авансовий платіж на картковий рахунок позивачки та вимушена була надати розписку. Відповідно до п.11 Договору купівлі-продажу житлового будинку, позивачка зобов`язувалася зняти з реєстрації місця проживання інших осіб, які зареєстровані в ньому, звільнити будинок від речей, та передати будинок з господарськими будівлями та спорудами, ключі від них до 31.10.2020.У зазначений термін відповідачка прибула до будинку, але позивачка відмовилася виконувати умови п.11 Договору. Відповідачка почала вимагати у позивачки розірвання Договору купівлі-продажу житлового будинку, тоді чоловік позивачки сказав, що отримані по договору кошти вони вже витратили та почав наполегливо нав`язувати «схему», відповідно до якої будинок та земельну ділянку треба переоформити на нього, а він обіцяв виплачувати, попередньо отримані 5000 доларів США, впродовж 8-10 місяців. Отримавши відмову на дану пропозицію, позивачка у змові з чоловіком, продовжили реалізовувати сплановані дії з метою психологічного тиску на відповідачку, використовувати судову систему як інструмент для подальших маніпуляцій та шантажу. Позивачка надсилала Претензію з метою психологічного тиску і не мала реального наміру повернути кошти, оскільки в претензії нічого не сказано ані про термін повернення «позики», ані про те, яким чином і кому вона має бути повернута.

У тексті самої розписки відсутня будь-яка інформація щодо місця проживання та засобів зв`язку позичальника і позикодавця; немає ніяких даних про те, коли саме та в який спосіб (готівкою чи в безготівковій формі) було передано кошти і як саме вони мають бути повернуті. Розпискою передбачено підпис обох сторін, проте підпис позивачки відсутній. Позивачка передала в борг 4 000,00 доларів США готівкою, особі з якою вперше зустрілася в той же день, не передбачивши відсотків за користування коштами, не поставивши власного підпису в розписці, не зазначивши в розписці ніяких даних щодо факту передачі коштів та способу їх повернення, без зазначення власного банківського рахунку, підписів свідків, які фактично були присутні, адрес та засобів зв`язку обох сторін. Крім того, позивачка не отримувала письмової згоди чоловіка на укладення договору позики, що виходить за межі дрібного побутового правочину і отримання якого вимагається чинним законодавством України. Саме припущення отримання позики є абсурдним та нелогічним, адже на передодні укладення Договору купівлі-продажу будинку було перераховано на картковий рахунок Позивачки 40000 грн., а 01.09.2020 в касі АТ «Ощадбанк» в присутності чоловіка Позивачки, останній було передано ще 98 700,00 грн., що загалом становило 5 000,00 доларів США.

Таким чином, справжньою і єдино можливою правою природою відносин є Договір купівлі-продажу будинку. Дійсне волевиявлення сторін було спрямоване виключно на укладення цього договору та настання правових наслідків, передбачених саме ним.

Позивачка до сих пір не виконала зобов`язань по Договору купівлі-продажу житлового будинку та продовжує користуватися будинком та земельною ділянкою, ключі не було передано.

Чоловік позивачки, перманентно чинить спроби психологічного тиску, вдаючись до різноманітних маніпуляцій, підтвердженням цього є скріншоти листування.

Договір позики, на підставі якого позивачка вимагає стягнення 4000,00 американських доларів США є фактично удаваним правочином, так як волевиявлення сторін було спрямовано на укладення саме Договору купівлі- продажу будинку та настання відповідних юридичних наслідків за цим договором. Позивачка намагалася приховати виплату винагороди за Договором купівлі-продажу будинку шляхом складення розписки.

06.01.2022 р. від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шульги П.М. надійшла заява про надання доказів розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

08.06.2022 р. від позивачки надійшли відповіді на питання, поставлені відповідачкою у відзиві, в порядку ст. 93 ЦПК України.

Представник позивача адвокат Шульга П.М. у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов. Адвокат вказав, що відповідачка напередодні укладення договору купівлі-продажу будинку сплатила аванс в розмірі 40 тисяч грн. У день укладення договору 01.09.2020 р. вона зняла в касі банку гроші та передала решту суми за купівлю будинку. Після чого сторонами було підписано в нотаріуса договір купівлі продажу. Потім відповідачка, знаючи, що в позивачки є гроші, отримані від договору, попросила в борг 4 тисячі доларів США в гривневому еквіваленті. Оскільки вона викликала в позивачки довіру, то остання вирішила дати в борг кошти. Відповідачка надала заздалегідь підготовлену розписку. Представник ствердив, що відповідачка повністю розрахувалася з позивачкою за купівлю будинку, даний факт не оспорюється і претензій по ньому немає. Але кошти по розписці відповідачка не повернула, тому виник даний спір. Представник позивача зауважив, що відповідачкою у відзиві не спростовується факт надання боргової розписки та що даний борг нею не повернуто. Адвокат зазначив, що розписка містить всі необхідні відомості.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи повідомлялася належним чином , про причини неявки суд не повідомила.

Вислухавши доводи представника позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

01.09.2020 р. ОСОБА_2 написала розписку, якою підтвердила факт отримання нею позики в розмірі 4000,00 доларів США у гривневому еквіваленті від ОСОБА_1 . Дану позику зобов`язалася повернути у гривневому еквіваленті відповідно до курсу продажу американського долара в АТ КБ «Приватбанк», до 31.10.2020 р. Копія даної розписки міститься в матеріалах справи.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.

Якщо наявний факт існування розписки, в якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово "позика", адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження№ 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 року в справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20.

Відповідачка в жодне судове засідання не з`явилася, не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договір позики є удаваним правочином. Надана нею до відзиву копія договору купівлі-продажу свідчить лише про те, що між даними сторонами мали місце правовідносини купівлі-продажу, які стороною позивача не оспорюються. Тим паче, що в договорі зазначено, що розрахунок за договором купівлі-продажу був здійснений. Надані відповідачкою скріншоти електронного листування не доводять факту існування удаваного правочину, про існування якого стверджує відповідачка.

У судовому засіданні 10.06.2022 р. свідок ОСОБА_4 ствердив, що дійсно між позивачкою та відповідачкою спочатку виникли правовідносини з купівлі-продажу житлового будинку. Відповідачка купила у позивачки будинок. 31.08.2020 р. відповідачка перерахувала позивачці передоплату в розмірі 40000,00 грн. 01.09.2020 р. перед укладенням договору купівлі-продажу відповідачка в Ощадкасі зняла 98000,00 грн., які передала при оформленні договору. Коли вийшли від нотаріуса, то ОСОБА_5 попросила, щоб ОСОБА_6 дала їй в позику 4 тисячі доларів США для ремонту будинку. Свідок з дружиною погодилися надати кошти в борг, так як ОСОБА_5 викликала в них довіру. Свідок був присутній при передачі коштів та розписки. Відповідачка надала дружині розписку, написану завчасно. Кошти вона зобов`язувалася повернути до 14.10.2020 р., але розписку дала до 31.10.2020 р. Свідок ствердив, що між позивачкою та відповідачкою відбулися правовідносини купівлі-продажу в присутності нотаріуса, а потім договір позики коштів і в підтвердження була надана відповідачкою розписка. Свідок вказав, що він і дружина неодноразово зверталися до відповідачки з вимогою повернути позичені кошти, але дана вимога не була виконана.

Судом встановлено, що 01.09.2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив у позивача грошові кошти, які зобов`язався повернути 31.10.2020 року. Факт укладення договору та отримання грошей підтверджується копією розписки.

Зміст вказаної розписки про отримання грошових коштів свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідачка не оспорювала, до суду з позовною заявою/ зустрічною позовною заявою не зверталася, та активних дій з приводу цього не проявляла.

Судом встановлено, що розписка містить дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, тому між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики.

Після закінчення терміну повернення позики, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути борг, що стверджується копією претензії від 01.11.2020 р., опису та накладної від 02.11.2020 про направлення претензії відповідачці ОСОБА_2 .

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до ст.12,82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням вище викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем не виконано зобов`язання щодо повернення позики у визначений сторонами строк.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Таким чином, згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Тобто виконання зобов`язання в гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише в разі якщо сторони узгодили це у договорі.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19).

Суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню борг за договором позики від 01.09.2020 р. в сумі 4 (чотири) тисячі доларів США. Суд визначає гривневий еквівалент присудженої до стягнення заборгованості за офіційним курсом НБУ, який діяв на момент пред`явлення позовної вимоги, тобто станом на 12.11.2020 р. за курсом 28,16 грн./дол. США. В гривневому еквіваленті сума боргу 4000,00 доларів США становить 112640,00 грн., а не 113640,00 грн., як зазначено позивачем в позові, тому позов підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом встановлено, що позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 1136,41 грн., виходячи з ціни позову зазначеної позивачем - 113640,00, що стверджено квитанціями. Під час розгляду справи судом визначено суму заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача і розмір цієї заборгованості в гривневому еквіваленті становить 112640,00 грн.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1126,40 грн. (виходячи з ціни позову, визначеної судом під час розгляду - 112640,00 грн.)

Згідно ч.7 ст.158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Оскільки від учасників справи жодних клопотань щодо заходів забезпечення позову не надходило, тому заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 17.12.2020 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили.

Керуючись ст. ст. 141, 263, 265 ЦПК України та ст.ст. 526, 527, 530, 533 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 4000 (чотири тисячі) доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.11.2020р. становить 112640 (сто дванадцять тисяч шістсот сорок) грн. 00 коп.

У решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1126,40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення у порядку, встановленому чинним законодавством.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.Ю. Степченко

Повний текст рішення виготовлений 05 грудня 2022 року.