Провадження № 2/750/347/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

судді Маринченко О.А.,

секретар судового засідання Шилова Ж.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

14 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Обгрунтовано позов тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є донькою позивача та зареєстрована в указаному житловому приміщенні, однак не проживає в ньому з вересня 2020 року. Також, у квартирі відсутні особисті речі відповідача. Реєстрація відповідача в квартирі призводить до неможливості розпоряджатися позивачу своєю власністю, а тому наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 грудня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

В установлений судом строк відповідач подала відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідач зазначила, що позов є необгрунтованим і вона заперечує проти його задоволення. Відповідач проживає разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , з 26 квітня 2016 року. У цю квартиру вони заселились, коли відповідачу було 14 років. До цього позивач та відповідач проживали в чотирикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Все життя відповідач проживає разом зі своєю матір`ю однією сім`єю, іншої сім`ї не має. На даний час відповідач навчається за договором в Національному університеті «Чернігівська політехніка» на денній формі і відповідно до договору за її навчання сплачує батько ОСОБА_5 . Відповідач не працює, самостійного доходу немає. У відповідача з матір`ю склалися непрості стосунки, часто виникали сварки. У березні 2021 року позивач забрала у відповідача ключі, ніби-то для того, щоб виготовити їх для себе, так як, з її слів, свої вона загубила. Відповідач пішла на навчання, однак назад до квартири позивач її не впустила, сказала, що більше не бажає, щоб відповідач проживала разом з нею. Відповідач була вимушена проживати тимчасово у друзів, батька, однак, на прохання повернутися - мати їй відмовляла. Відповідач багато разів дзвонила та писала матері, просила, щоб вона впустила її до квартири та надала ключі, однак вона сказала, що не впустить відповідача до квартири. У квартиру відповідач потрапити не може, бо позивач не відчиняє їй двері. Також, у квартирі знаходяться речі відповідача, якими вона користувалася, одяг та меблі. Частину одягу відповідача позивач принесла та залишила біля квартири батька відповідача. Крім того, документи відповідача, в тому числі оригінал свідоцтва про народження, знаходиться у позивача. Фактично, квартира, в якій відповідач зареєстрована, є її єдиним місцем проживання. У січні 2022 року позивач сказала, що знайшла для відповідача гуртожиток, куди вона заселилась два тижні тому, вона запевнила, що буде сплачувати за нього, щоб відповідач деякий час там пожила, а потім вони знову будуть жити разом. При цьому, позивач не повідомила відповідача про те, що звернулася до суду з позовом, про існування вказаної справи відповідач дізналася випадково 24 січня 2022 року через додаток «Дія». Також, позивач свідомо зазначила у позовній заяві мобільний номер телефону, який не належить відповідачу. Відповідач намагалася домовитися з матір`ю, однак вона не бере слухавку, або пише смс про те, що не дозволить жити разом з нею в квартирі, взагалі не впускає відповідача додому. 27 січня 2022 року відповідач знову намагалася потрапити до квартири, однак позивач їй не відкрила двері та сказала, що не впустить, у зв`язку з чим відповідач була вимушена написати заяву до поліції. Тобто, фактично позивач свідомо позбавила відповідача права на користування житлом та речами. Також, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з власної волі, а наявний у справі акт від 03 грудня 2021 року про не проживання, складений мешканцями квартир, не може бути належним доказом, не містить інформації про осіб, що склали цей акт, не підписаний жодною посадовою особою, не відповідає дійсності та не відображає обставини, які мають правове значення для правильного вирішення справи. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідача, як її доньки та члена сім`ї, заважає користуватися чи розпоряджатися майном.

Позивач подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що дійсно відповідач є її рідною донькою, з якою вони разом до вересня 2020 року проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, у вересні 2020 року відповідач забрала всі свої особисті речі та добровільно покинула квартиру, в якій зареєстрована, повідомивши, що вона переїхала проживати до якогось хлопця. Крім того, останнім часом відповідач постійно брутально лаялася, приводила додому у відсутність позивача гучні компанії з осіб, які вживають наркотичні засоби, а коли зрозуміла, що з квартири більш тягнути немає що, вона добровільно виїхала на інше постійне місце проживання за невідомою позивачу адресою. У січні 2022 року відповідач звернулася до позивача з проханням сплатити їй гуртожиток, оскільки вона посварилась зі своїм хлопцем та їй необхідно від нього виїхати. Позивач оплатила гуртожиток, куди відповідач переїхала, але додому вона не просилася. Фактично, як розуміє позивач, лише дізнавшись про звернення позивача до суду з позовом, відповідач, з її слів у відзиві, 27 січня 2022 року ніби-то звернулася з заявою до поліції з метою створення штучних доказів по справі, що позивач їй створює перешкоди в користуванні квартирою, яку вона абсолютно добровільно без будь-якої поважної причини покинула та переїхала до хлопця, кинувши їй ключі від квартири на підлогу.

Відповідач заперечення не подала.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Зокрема, зазначили, що у сторін склалися непрості відносини, часто виникали сварки, на відповідача скаржилися сусіди. Відповідач проживала із хлопцем, а потім сказала, що покине навчання, якщо позивач не дозволить йому проживати в квартирі. 19 вересня 2020 року, коли позивач прийшла додому, між сторонами сталася сварка, відповідач почала битися. Позивач пішла з дому, а коли повернулася відповідача і її речей у квартирі не було. 20 вересня 2020 року між сторонами знову сталася сварка, відповідач почала битися, себе не контролювала. Потім відповідач кинула свої ключі від квартири на підлогу і сказала, що не повернеться. Відповідач залишила спірну квартиру добровільно, ключі в неї ніхто не забирав, замки позивач з того часу не змінювала. Відповідач жодного разу не намагалася вселитися в квартиру. Позивач просила відповідача повернутися додому, але вона не захотіла, лише говорила, щоб їй купили власну квартиру. Також, відповідач може проживати у свого батька, який має трикімнатну квартиру, що знаходиться неподалік. Фактично відповідач вибрала не матір, а хлопця, до якого переїхала жити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити позивачу в його задоволенні. Відповідач пояснила, що в неї з матір`ю склалися непрості стосунки, часто виникали сварки. До спірної квартири відповідач була вселена як член сім`ї ще неповнолітньою і за погодженням органу опіки та піклування після продажу іншої квартири. У березні 2021 року позивач сказала їй, що загубила свої ключі від квартири і попросила, щоб відповідач дала їй свої для виготовлення дублікату. Потім сторони посварилися і відповідач пішла. У той же день, коли відповідач повернулася додому, позивач виставила її речі і сказала, що не хоче бачити, до квартири не впустила. З речами відповідач пішла до хлопця. З березня 2021 року відповідач проживала то у подруг, то в батька, то в хлопця. Відповідач часто дзвонила і писала позивачу з проханням повернутися додому, але позивач їй відповіла, що оскільки та вибрала хлопця, а не матір, то нехай йде до нього. Також, відповідач декілька разів приходила з речами до спірної квартири, але то двері квартири ніхто не відкрив, то позивач її не впустила до неї. Відповідач іншого житла немає, на даний час навчається на денній формі навчання, за яке по договору сплачує кошти батько. У зв`язку з навчанням відповідач не працює, доходу не має, а тому і не має можливості придбати чи орендувати житло. Відповідач сама добровільно не покидала житло, позивач забрала в неї ключі і вона не може потрапити до нього. Відповідач до 2022 року не зверталася до поліції та до суду щодо усунення перешкод у користуванні житлом, через те, що позивач її мати.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, їх представників, допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 30 травня 2014 року (а.с. 8-9) та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2014 року (а.с. 7).

У вказаній квартирі зареєстровані позивач та відповідач, про що свідчать довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 грудня 2021 року № 11403, від 16 серпня 2022 року № 4216, видані Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради (а.с. 11, 67, 111).

ОСОБА_3 є дочкою ОСОБА_1 (а.с. 10).

Відповідач навчається за договором в Національному університеті «Чернігівська політехніка» на денній формі, початок навчання 01 вересня 2019 року, закінчення навчання 30 червня 2023 року, що підтверджується довідками (а.с. 47, 48, 81, 82, 118).

Згідно з актом про фактично проживаючих осіб від 16 серпня 2022 року, підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_4 , а саме: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 за зверненням ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично за цією адресою не проживає з вересня 2020 року (а.с. 110).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою позивача, суду, зокрема, показала, що відповідач веде аморальний спосіб життя. Між сторонами постійно були сварки. У вересні 2020 року відповідач зібрала свої речі і пішла, ключ матері залишила під ковриком. Потім десь через два дні відповідач прийшла до квартири, сторони сварилися, після чого відповідач кинула свої ключі і пішла з квартири. З того часу відповідач не проживає за адресою реєстрації. Перешкод позивач відповідачу не чинила, відповідач додому не просилася. Свідок разом з позивачем у 2021 році шукали квартиру відповідачу, знайшли кімнату в гуртожитку і заплатили, але відповідач там пожила десь тиждень. Відповідач хоче, щоб мати купила їй окрему квартиру, однак у позивача коштів немає. Під час бойових дій позивач говорила відповідачу, щоб остання йшла жити до неї, але відповідач не захотіла.

Свідок ОСОБА_13 суду, зокрема, показав, що у позивача виникало дуже багато проблем з відповідачем. Відповідач веде поганий спосіб життя, вживає наркотичні засоби (йому про це розказувала позивач). Відповідач не проживає у квартирі десь років два. Позивач казала, що відповідач кинула ключі і пішла. Також, позивач розказувала, що утримувала відповідача, коли та збирала речі, а вона носаками била і пішла з дому. Свідок на прохання позивача допомагав їй лагодити двері, шафу та інше, що було пошкоджено в квартирі. У цей час відповідача в квартирі не було і речей відповідача він не бачив (це було близько 2 років тому). Позивач намагалася всіма силами втримати дочку, але та сама пішла з квартири. Свідок бачив у квартирі одяг і взуття, але речей, які б підходили відповідачу не бачив.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду, зокрема, показав, що з позивачем вони товаришують, обох сторін він знає давно, часто зідзвонюються з позивачем, спілкуються. Відповідач потрапила під вплив поганих людей. Зі слів позивача близько двох років тому відповідач кинула ключі і поїхала. За останні два роки, коли свідок приходив до позивача, відповідача у квартирі не бачив. Останній раз бачив відповідача у квартирі десь 2,5-3 роки тому.

Свідок ОСОБА_9 , яка товаришує з позивачем, суду, зокрема, показала, що в той день, коли відповідач забрала речі, позивач прийшла до свідка і плакала, казала: «Куди ж вона їде? Як же мені її втримати, як з нею спілкуватися, щоб вона залишилася?». Також, позивач розповідала, що відповідач кинула ключі і пішла. Позивач давала постійно кошти відповідачу, але відповідач потрапила під поганий вплив компанії. Зі слів позивача, близько 2 років тому відповідач речі з квартири забрала сама, коли позивача не було вдома, а пізніше прийшла кинула ключі і пішла з квартири. Позивач бігала за відповідачем, продала машину, погасила борги відповідача. Поліцію позивач не викликала, щоб не позорити дитину.

Свідок ОСОБА_5 , який є батьком відповідача, суду, зокрема, показав, що позивач вигнала дочку на вулицю, ключі забрала, знущається з неї. Відповідач тиха, спокійна, вчиться нормально. У спірній квартирі відповідач проживала, але з березня 2021 року позивач відібрала в неї ключі і відтоді відповідач у квартирі не проживає. Відповідач проживала у подруг, у свідка. Відповідач казала свідку, що позивач забрала в неї ключі і не впускає до квартири, не дає забрати речі. Також, свідок ходив разом з відповідачем до позивача, але двері квартири їм ніхто не відкрив. Крім того, свідок разом з відповідачем взимку ходили до поліції, де відповідач писала заяву про те, що позивач не дає ключі та не впускає її до квартири.

Свідок ОСОБА_10 суду, зокрема, показав, що позивач у березні 2021 року вигнала відповідача з квартири, ключі забрала. Відповідач намагалася повернутися додому, але позивач говорила, що вона не вдома і не впускала її. Позивач постійно кричала на відповідача, звинувачувала її в усьому. Свідок двічі був з відповідачем, коли та намагалася повернути речі в квартиру. Першого разу позивач двері не відкрила, хоча світло в квартирі горіло, а другого відповідач зустріла позивача біля дому і позивач їй сказала: - «Йди звідси». ОСОБА_14 дзвонила матері і писала. До поліції Юля раніше не зверталася, бо це її мати.

Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині першій статті 383 Цивільного кодексу України та в статті 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частинами першою, другою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 09 грудня 2020 року в справі № 209/2642/18, від 03 квітня 2019 року в справі № 454/2025/15-ц та інших.

Також, частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В свою чергу, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36).

Гарантоване кожній особі право на повагу до її житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Також, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, суд враховує, що відповідач, яка є донькою позивача, вселилася до житла будучи неповнолітньою та як член сім`ї власника, тривалий час у ньому проживала. На даний час відповідач навчається та у зв`язку із навчанням власного доходу немає, як і не має іншого житла.

Крім того, суд бере до уваги, що між сторонами постійно виникали сварки та конфліктні ситуації щодо користування спірним житлом і у спірний період у відповідача був відсутній ключ від квартири, що не заперечується сторонами, внаслідок чого відповідач не могла безперешкодно користуватися житловим приміщенням.

Як уже зазначалося, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошує, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Зі встановлених судом обставин, показів свідків та пояснень відповідача вбачається, що остання не втратила інтерес до житлового приміщення, в якому тривалий час проживала.

Враховуючи викладене та інтереси обох сторін, беручи до уваги наявність конфліктної ситуації між сторонами щодо користування житлом, суд дійшов висновку, що визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням становитиме невиправдане втручання в її приватну сферу та буде порушувати право на повагу до житла, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову не знаходить.

Посилання позивача на те, що відповідач добровільно покинула житлове приміщення, суд не може взяти до уваги, оскільки як встановлено у судовому засіданні та підтверджується самими сторонами і показами свідків, в день та напередодні, коли відповідач залишила квартиру, між сторонами були сварки та конфлікт.

Також, твердження позивача про те, що відповідач не зверталася до суду з позовом про вселення чи до поліції до звернення позивача до суду з даним позовом, не можуть бути підставою для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житлом.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 4, 10-13, 81, 83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.11.2022.

Суддя