П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/4408/22

Провадження № 22-ц/4815/1226/22

Головуючий у Рівненському районному суді

Рівненської області: суддя Кушнір Н.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

10 год. 23 хв. 28 липня 2022 року в м. Рівне

Повний текст складено: 02 серпня 2022 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Вейтас І.В., Боймиструк С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в :

У квітні 2022 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини. Мотивуючи свої вимоги, покликалась на те, що від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але відповідач свого батьківського обов`язку не дотримується, матеріальної допомоги на її утримання не надає, хоча має таку можливість. При цьому самостійне утримання спільної доньки лише позивачем тягне за собою погіршення її матеріального стану.

З наведених підстав просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 30% місячного доходу на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 липня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 992,40 грн. судового збору.

Рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що суд прийняв до уваги лише бездоказові доводи позивача, проте не дослідив обґрунтовані та підтверджені належними доказами заперечення заявника, чим порушив такий принцип цивільного судочинства, як змагальність сторін, адже не зберіг об`єктивності і неупередженості. Вказував те, що насправді відповідач не лише оплачує комунальні послуги. Сторони спільно виховують та утримують доньку, а пенсію в розмірі близько 16 тисяч грн. відповідач одержує лише з 2022 року. Разом із сторонами проживають донька та один із двох синів. Всупереч оскаржуваному рішенні заявник не вважає, що дружина хоче збагатись за рахунок аліментів. Також у них 12 років немає спільного бюджету. Суд визнав прийнятним, що позивач із серпня по грудень 2021 року перебувала у відрядженні та в цей період батьківського обов`язку по утриманню доньки не виконувала. На переконання автора апеляційної скарги, з огляду на те, що сторони проживають разом, однак в Україні запроваджено воєнний стан, і позивач, як військовослужбовець, може бути відкомандирована в будь-який регіон країни на невизначений час, то вона не вправі пред`являти відповідний позов. Тим паче, на час складання апеляційної скарги вона перебувала у відрядженні в Полтавській області, тоді як відповідачу другий рік поспіль доводилося самому готувати доньку до школи та матеріально-побутово забезпечувати її.

З таких підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась, хоча їй про це роз`яснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Із довідки Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради видно, що сторони, разом із донькою проживають разом по АДРЕСА_1 (а.с.31).

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Аналіз положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (ст. 182 СК України).

За правилами статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Разом з тим, обставина проживання доньки разом із обома батьками не унеможливлює звернення одного з них із позовом про стягнення аліментів, ані звільняє будь-кого з батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Оскільки позивач скористалася своїм правом заявивши вимоги про стягнення аліментів, тому відмова в цьому праві не допускається за існуючих обставин.

Як зазначалось, батьки зобов`язані утримувати дитину, а способи виконання такого обов`язку визначаються за домовленістю між ними.

Однак в даній справі сторони в позасудовому порядку, мирним шляхом, згоди щодо участі в утриманні спільної доньки не дійшли, тому цей спір підлягає вирішенню судом.

Колегія суддів зважає і на те, що одержані на дитину аліменти не є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються.

Аліменти, одержані на дитину, є власністю саме дитини, а той із батьків, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається ними виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.ч. 1,2 ст. 179 СК України).

Оскільки мати і батько мають рівні права та обов`язки, то стягнення аліментів за спірних відносин покликане, насамперед, цю рівність забезпечити, а це спонукає до виконання батьківського обов`язку з матеріального утримання дитини, щонайменше, як у визначеному судом розмірі, обома з них.

Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, а тому може бути згодом зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України (ст. 192 СК України).

Крім того, статтею 186 СК України передбачено порядок здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Також у судовому порядку можливе, за певних обставин, припинення (зупинення) стягнення аліментів та перекладення статусу платника та одержувача між сторонами в зворотний бік.

Тому за умови виникнення та доведеності викладених в апеляційній скарзі обставин, які є лише припущеннями, тобто за тривалої відсутності матері дитини за місцем проживання, зміни місця проживання, уникнення від виконання батьківського обов`язку тощо, у відповідача існують шляхи захисту як своїх прав, так і дитини.

Очевидно, що обрана заявником позиція не гарантуватиме захисту принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини, адже спір між сторонами щодо виконання обов`язку з утримання доньки буде невирішеним.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи автора апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин справи судом попередньої інстанції, недоведеності встановленого ним становища сторін за виниклих правовідносин та невідповідності висновків правдивим подіям.

Фактично, обставини з якими незгоден відповідач, це стислий виклад в описовій частині рішення його заперечень та позиції позивача в порядку виконання вимог п.1 ч.3 ст. 265 ЦПК України, а не вирішені питання щодо певних фактів та подій, які покладені в основу рішення.

При цьому наявність спільної доньки, щодо утримання якої сторони не можуть дійти згоди, встановлена правильно та це спонукає до вирішення сімейних відносин у цьому аспекті судом.

Перебування позивача у довготривалому відрядженні близько року тому (від ухвалення рішення суду першої інстанції), придбавання автомобіля та комплектуючих до нього, більший, аніж у відповідача дохід тощо, не може бути підставою для відмови у стягненні аліментів на її користь.

Відповідач не надав доказів про існування істотних обставин, які могли б впливати на виконання ним своїх батьківських обов`язків.

Визначений розмір аліментів відповідає вимогам ст.ст. 182, 183 СК України, обставинам справи, інтересам та потребам дитини і буде необхідним для забезпечення належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Отже, аргументи заявника не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, вони були предметом дослідження попереднім судом та фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб і переоцінки доказів, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновку суду першої інстанції.

Хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 28 липня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: І.В. Вейтас

С.В.Боймиструк