ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

19 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1585/21

Головуючий у першій інстанції Парфененко О. Я.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/666/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

судді:в Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,

місце ухвалення рішення суду м. Мена,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 03 лютого 2022 року.

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до АТ «Ідея Банк», в якому просила визнати недійсним кредитний договір № R01.00616.007177445, укладений 13 листопада 2020 року з відповідачем.

Позовні вимоги мотивувала тим, що за умовами укладеного з банком договору їй надано кредит у сумі 18 329,46 грн зі строком кредитування 36 місяців та процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 35,08 % річних від залишкової суми кредиту. Позивачка зазначала, що оформлення угоди зайняло лише півгодини, текст кредитного договору було викладено дрібним шрифтом, що позбавило її можливості належним чином ознайомитися з умовами кредитування.

Указувала на те, що сторонами не було узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки визначені у договорі розміри пені за прострочення сплати кредиту загалом становлять більше 50 % від вартості кредиту. Вважала, що при укладенні договору банком порушено вимоги ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», а також вимоги Законів України «Про банки і банківську діяльність» та «Про інформацію».

Рішенням Менського районного суду від 03 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Ідея Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування матеріальних норм, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд при вирішенні спору залишив поза увагою невідповідність положень кредитного договору встановленим ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» вимогам, оскільки позичальник з умовами кредитування належним чином ознайомлена не була і окремого документу, зокрема, довідки чи повідомлення, які б містили необхідну інформацію щодо істотних умов кредитування, не отримувала і не підписувала. Суд першої інстанції безпідставно послався на те, що згоду на укладення договору позичальник засвідчив своїм підписом.

Позивачка зазначала, що визначений умовами договору розмір пені за прострочення грошового зобов`язання суперечить вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки сукупна сума пені за прострочення користування позикою на 90 днів становить 10 722,73 грн, що становить більше 50 % вартості самого кредиту.

Указує, що суд першої інстанції проігнорував недотримання позикодавцем приписів абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», згідно з якими особа має право пред`явити вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на таку обробку. На думку скаржниці, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, враховуючи, що згідно з п. 1.5 кредитного договору встановлено безстрокове право відповідача на таку обробку даних, є порушенням закону, а отже є підставою для визнання такого пункту договору недійсним.

Відповідачем АТ «Ідея Банк» відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , районний суд зазначив, що будь-яких порушень або недодержання вимог закону при укладенні сторонами оскаржуваного кредитного договору під час розгляду справи встановлено не було. Суд констатував, що позичальник перед укладанням договору отримала від банку всю передбачену законодавством інформацію і на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору, у зв`язку з чим твердження позивачки про те, що з вини банку вона не могла знати як до, так і на час підписання кредитного договору, наявності прихованих умов, оскільки кредитор приховав від неї повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які вона мала б розуміти, підписуючи кредитний договір, не підтверджені належними доказами.

Суд визнав також необґрунтованими посилання позивачки на порушення банком ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», зазначивши, що п. 5.10 кредитного договору передбачено письмове скасування дозволу позичальника на згоду банку на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, і ОСОБА_1 не позбавлена права скористатись даною умовою договору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Ідея Банк» з метою отримання банківських послуг. У цей же день між банківською установою та позивачкою укладено кредитний договір № R01.00616.007177445, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 18 329,46 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами згідно з умовами цього договору. Кредит надано строком на 36 місяців. За змістом п. 1.3 договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 35,08 % річних від залишкової суми кредиту (а.с. 31-32).

Додатком до кредитного договору є графік щомісячних платежів (а.с. 33), у якому відображені розміри щомісячних внесків для погашення суми кредиту та відсотків за користування кредитом.

Пунктом 3.3.1 кредитного договору визначено, що за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань за договором банк має право нарахувати пеню за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15 % в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65 % в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим договором, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення. Сукупна сума неустойки (пені), нарахована за порушення зобов`язань позичальником на підставі договору, не може перевищувати половини суми кредиту, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін.

До кредитного договору банком додано паспорт споживчого кредиту та додаток до паспорту, з якими ОСОБА_1 ознайомлена 13 листопада 2020 року, про що свідчить її особистий підпис (а.с. 34-35, 36). Зі змісту указаного споживчого паспорту вбачається, що позичальнику видається кредит в сумі 18 329,46 грн на поточні потреби строком на 36 місяців; фіксована процентна ставка за кредитом становить 35,08 % річних; загальні витрати за кредитом складають 11 539,26 грн, а реальна річна процентна ставка становить 41,30821229 %.

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 підписала інші супровідні документи, а саме: заяву № R01.00616.007177445 про акцепт публічної оферти АТ «Ідея Банк» на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку АТ «Ідея Банк»; згоду-повідомлення фізичної особи-клієнта Банку, якою надала згоду на обробку своїх персональних даних; та згоду фізичної особи-суб`єкта кредитної історії, якою надала згоду на доступ до своєї кредитної історії, збір, зберігання , використання та поширення через бюро кредитних історій інформації щодо себе (а.с. 37).

Як у позові про визнання кредитного договору недійсним, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечувала факт укладення кредитного договору, отримання нею кредитних коштів та користування ними.

Звернувшись з позовом про визнання кредитного договору недійсним, ОСОБА_1 посилалась на його укладення з порушенням вимог Законів України «Про захист прав споживачів», «Про захист персональних даних», «Про банки і банківську діяльність» та «Про інформацію», посилаючись при цьому на свою юридичну необізнаність та не доброчесність працівників банку при оформленні кредиту.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначеною нормою встановлено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктами 7, 8 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року визначені підстави для визнання правочину недійсним.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним оспорюваного кредитного договору з підстав, наведених ОСОБА_1 у позовній заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів у матеріалах справи відсутні.

За матеріалами справи встановлено і не оспорюється позивачкою, що остання з власної ініціативи звернулася до вільно обраної нею банківської установи АТ «Ідея Банк» за отриманням кредиту на поточні потреби у гривневій грошовій валюті.

13 листопада 2020 року між сторонами укладено кредитний договір, яким визначено всі істотні умови, зокрема: тип кредиту; загальний розмір наданого кредиту; порядок та умови надання кредиту; строк, на який надається кредит; процентна ставка за кредитом, її тип, порядок її обчислення; орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору; порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів; інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки (пені), яка застосовується при невиконанні зобов`язання за договором; відповідальність сторін за порушення умов договору, тощо.

При оформленні кредитного договору, а саме, 13 листопада 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено з інформацією про умови кредитування, наявною у паспорті споживчого кредиту. Позичальник у паспорті засвідчила своїм підписом, що отримала та ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, яка надана, виходячи із обраних нею умов кредитування. Також позивачка засвідчила своїм підписом, що отримала всі пояснення, необхідні для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до її потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі, суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для неї, в тому числі невиконання зобов`язань за таким договором (а.с. 35).

Отже, наявні матеріали цивільної справи свідчать про те, що перед укладенням договору позичальник отримала від банку всю передбачену законодавством інформацію щодо умов кредитування. Колегія суддів зважає на те, що оспорюваний кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та досягли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі. На момент укладення договору ОСОБА_1 не заявляла будь-яких додаткових вимог щодо умов оспорюваного кредитного договору та в подальшому виконувала його умови, а з даним позовом звернулась лише у грудні 2021 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому є безпідставними, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання кредиту позивачка діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилась з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору вона без заперечень отримала кредитні кошти, тривалий час виконувала свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно зазначив про безпідставність посилань ОСОБА_1 на порушення банком при укладенні оспорюваного правочину положень ЗУ «Про захист прав споживачів» з огляду на те, що до правовідносин, які виникли між сторонами, мають застосовуватись норми ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, як доводи позову, так і доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового та довільного тлумачення правових норм, що регулюють спірні правовідносини.

Апеляційний суд вважає також вірним висновок районного суду про необґрунтованість тверджень позивачки щодо порушення банком ст. 8 ЗУ «Про захист персональних даних», беручи до уваги наступне.

Згідно з п. 5.10 кредитного договору позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формуванні бази персональних даних «Клієнти АТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування. Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не позбавлена права у будь-який час скористатися даною умовою договору і скасувати дозвіл на надану згоду щодо збирання, накопичення, використання та обробки її персональних даних.

Посилання ОСОБА_1 на несправедливість окремих умов кредитного договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 29 січня 2020 року у справі № 726/2129/16-ц зазначивши, що у навіть разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова