СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10832/20

пр. № 2/759/800/22

13 жовтня 2022 року

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Савіцькій Л.Д., Кравченко А.Р., Радзівіл А.Б. позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Масленнікової Т.М., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Стащук В.А розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05.03.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом вісімнадцятої КДНК Коновал З.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 2-917. Ці обставини були з`ясовані під час розгляду справи Святошинським районним судом м.Києва у справі №752/23800/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання. В свою чергу в судовому засіданні під час пояснень відповідачем було з`ясовано, що між сторонами було підписано не договір довічного утримання. У зв`язку з цим, представник позивача повторно звернувся до Київського державного нотаріального архіву з проханням надати копію договору. Пізніше з`ясувалось, що між сторонами був укладений не договір довічного утримання, а договір дарування квартири. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем її було введено в оману та скориставшись безпорадним станом, змусила підписати договір, який не відповідав волі позивача. Також ОСОБА_1 зазначає, що на час укладення договору до кінця не усвідомлювала, що в результаті підписання цього договору перестає бути повноправним власником квартири. Також зазначає, що вона має вади слуху з народження і не може самостійно спілкуватись без перекладача, має посвідчення інваліда та членський квиток Українського товариства глухих, крім того закінчила 4 класи школи, тому не мала змоги самостійно пояснити свої бажання та наміри, прочитати текст документа. У зв`язку з вищевикладеним, позивачка вважає, що вищезгаданий правочин має бути визнаний недійсним, у зв`язку з тим, що у момент його підписання не були роз`яснені чітко та повідомлені її права, після вчинення такого правочину вона була переконана, що на час укладення договору залишається повноправним власником квартири, що фактично укладається договір утримання і допомоги їй зі сторони відповідача, яка буде матеріально допомагати, брати участь в оплаті комунальних послуг, утримання квартири в належному стані. Договір дарування не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам, які склалися та також зазначає, що нотаріус в порушення Інструкції не забезпечив захист її прав при вчиненні нотаріальної дії. У зв`язку з вищевикладеним просить визнати недійсним даний договір.

Ухвалою суду від 06.07.2020 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

04.08.2020 року від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких остання зазначила, що при посвідчені договору нею були дотримані вимоги чинного на той час законодавства. У розмові зі сторонами договору були встановлені їх наміри, була надана консультація по договору дарування та його відмінність від інших договорів відчуження. Також нотаріус зазначає, що у неї самого договору на документів на підставі яких посвідчувався оспорюваний договір немає, а знаходиться в Київському державному нотаріальному архіві. Про те, що ОСОБА_1 має знижений слух вона не пам`ятає, договір підписувала особисто. Якихось відхилень у її поведінці, чи розмовах вона не помічала.

25.08.2020 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Баховського М.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому адвокат просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю. Так в обґрунтування зазначає, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження неправильного сприйняття нею фактичних обставин при укладенні договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення, тому підстави для визнання спірного договору недійсним відсутні. Так, спірний договір укладено в письмовій, нотаріально посвідченій формі за умовами якого, позивач, як дарувальник, безоплатно передав у власність відповідачу квартиру. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до фактичних обставин справи на момент укладення договору дарування, між сторонами були дружні стосунки. Позивач мала боргові зобов`язання перед фінансовими установами, які відповідач власними коштами погасила. Так, між сторонами була дружня домовленість про дарування квартири, як знак подяки за вирішення проблем з боргами. Також представник відповідача зазначає, що на момент укладення договору позивач мала вік 53 роки,була дієздатною та працездатною, при укладенні оспорюваного договору дарування вже мала досвід приватизації квартири, укладення інших договорів.

Ухвалою суду від 09.03.2021 року клопотання представника позивача - ОСОБА_3 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено та призначено по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна про визнання договору дарування недійсним експертизу.

24.05.2021 року від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів.

07.09.2021 року матеріали справи повернуто до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення експертизи.

11.10.2021 року від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів.

24.01.2022 року матеріали справи повернуто до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для продовження проведення експертизи.

20.04.2022 року Надійшов висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №759/10832/20.

Ухвалою від 25.04.2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна про визнання договору дарування недійсним поновлено.

Ухвалою суду від 07.09.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Представника позивача - адвокат Масленнікова Т.М. в судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Стащук В.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити за недоведеністю та не обґрунтованістю.

Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у її відсутність.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 05.03.1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов договору дарувальник - ОСОБА_1 , подарувала зазначену квартиру ОСОБА_2 (а.с.5).

Зазначений правочин вчинений у присутності Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф.., який посвідчений нею.

Згідно розписки від 01.03.1999 року, яка знаходиться в матеріалах справи, ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 5230 грн. для погашення боргу в АКБ «Інтеграл-банк» за придбання квартири АДРЕСА_1 . Також зазначено, що після сплати заборгованості позивачка зобов`язується подарувати квартиру АДРЕСА_1 . через нотаріальну контору своїй племінниці- ОСОБА_2 .

У зв`язку з клопотанням представника позивача, судом було призначено експертизу.

Так, згідно Висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №759/10832/20 підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 01.03.1999 року виконаний ОСОБА_1 . Рукописні записи, що починаються зі слів « Расписка дана мною…» та закінчується цифрами і словами «…1.03.1999 г.» (ОСОБА_1 у розписці від 01.03.1999 року, ймовірно виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 вказує на те, що вона має вади слуху з народження і не може самостійно спілкуватись без перекладача, має посвідчення інваліда та членський квиток Українського товариства глухих, крім того закінчила 4 класи школи, тому не мала змоги самостійно пояснити свої бажання та наміри, прочитати текст документа. Також ОСОБА_1 зазначає, що на час укладення договору до кінця не усвідомлювала, що в результаті підписання цього договору перестає бути повноправним власником квартири.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила суду, що знає позивачку особисто, завжди допомагала їй по господарству. Також зазначила, що позивачка ОСОБА_1 розповідала їй, що нічого не підписувала, також позичала у своїх родичів гроші, але думала, що підписує розписку про отримання в борг грошей, а не саме договір про дарування. Крім того, свідок повідомила суду, що під час підписання договору присутня не була.

Свідок ОСОБА_6 надав аналогічні покази, доповнив, що позивачці не було відомо, що за лист вона отримала, але так, як свідок вмів трохи читати, пояснив їй, що ОСОБА_1 подарувала квартиру.

Статтею 203 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, в тому числі, частиною третьою вказаної статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно положень ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріалами справи підтверджено, що 05.03.1999 року між ОСОБА_1 та відповідачкою було укладено договір дарування.

Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи спірний договір, позивачка не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки жодних доказів на підтвердження цих обставин позивачем не надано.

Крім того, посилання в позові на незадовільний стан здоров`я, вади слуху з народження і те,що вона не може самостійно спілкуватись без перекладача, має посвідчення інваліда та членський квиток Українського товариства глухих, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність, її дієздатність обмежена не була.

Вбачається, що ОСОБА_1 мала можливість особисто прочитати текст договору, який був надрукований. З тексту оспорюваного договору вбачається, що на ньому великими літерами зазначено "ДОГОВІР ДАРУВАННЯ КВАРТИРИ".

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину.

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вбачається, що законом визначено право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору за умови дотримання вимог закону при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Вбачається, що оспорюваний договір укладений за вільним волевиявленням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та не суперечить вимогам закону.

З огляду на наведене, відсутні підстави для визнання договору дарування від 05 березня 1999 року недійсним.

З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Під час розгляду справи представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Стащуком В.А. заявлено заяву про пропуск позивачем строку позовної давності, мотивуючи тим, що Договір дарування квартири від 09.03.1999 року був підписаний особисто позивачем та був виготовлений в 3-х примірниках, один з яких залишився в нотаріуса, який вчиняв правочин, та по одному примірнику позивачу та відповідачу, тому про наявність договору дарування від 09.03.1999 року позивачу було відомо в день укладення договору, а саме 09.03.1999 року, а з позовом позивачка звернулася у липні 2020 року, тобто більше ніж через три роки.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В постанові від 22.05.2018 року у справі N 369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Враховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову в зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Правові підстави для відмови у позові у зв`язку пропуском строку давності - відсутні.

За правилами ст. 141 ЦПК України в разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладені на позивача.

Керуючись статтями 203, 215, 331, 356, 357, 361, 626-628, 717 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейха Фаатівна про визнання договору дарування недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О.Горбенко