Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2426/21 Головуючий у 1-й інст. Збаражський О.М.
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

справу №293/2426/21 за заявою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання недійсними та скасування договорів дарування житлового будинку, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через представника ОСОБА_2 ,

на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2021 року, яка постановлена під головуванням судді Збаражського О.М. у смт. Черняхів,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана через представника адвоката Лук`янець Людмилу Олександрівну, до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у якій заявлені вимоги про визнання недійсними та скасування: свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину жилого будинку АДРЕСА_1 , виданого 07 жовтня 1994 року державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 ; свідоцтва право власності на 1/2 частину вищевказаного жилого будинку, виданого 07 жовтня 1994 року державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_3 ; договору дарування від 25 квітня 1995 року; договору дарування від 15 вересня 2008 року; а також про визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування за законом на 1/7 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , після смерті її матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом із пред`явленням позову ОСОБА_1 , через представника адвоката Лук`янець Людмилу Олександрівну, до Черняхівського районного суду Житомирської області подала заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Заяву про забезпечення позову обґрунтовувала тим, що ОСОБА_4 припинила спільне проживання з своїм чоловіком ОСОБА_3 та переїхала на постійне місце проживання до м.Новоград-Волинський, а тому існує вірогідність відчуження частки нерухомого майна у спірному будинку, що ускладниться виконання рішення суду в разі задоволення її позову.

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2021 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, через представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що розірвання шлюбу між відповідачами може істотно вплинути на правовий режим спірного будинку, більша частина якого перебуває у власності відповідача ОСОБА_4 . Оскільки остання після розірвання шлюбу буде ініціювати судові процеси з поділу та виділу в натурі спірного будинку або його відчуження на користь третіх осіб, про що позивача повідомляли діти відповідача ОСОБА_4 , то без вжиття заходів забезпечення позову, тобто без накладення арешту на спірний житловий будинок, ефективний захист або поновлення її порушених чи оспорюваних прав або інтересів може бути істотно ускладненим.

Від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За змістом частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_2 спрямувала до суду клопотання про проведення розгляду справи без участі позивача та її представника.

Інші учасники справи до суду не з`явилися. Клопотань про відкладення розгляду справи не находило. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою. Відповідно до положень частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи (їх представників) не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Частиною першою та другою ст.149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.150 ЦПК України позов може забезпечуватися, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою ст.150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 роз`яснено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. За таких обставин, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову в конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не доведено наявність обставин, які б могли свідчити про дійсну (реальну), а не ілюзорну можливість вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду, у разі задоволення позову, а викладені в заяві доводи є лише непідтвердженими припущеннями заявника.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ОСОБА_1 просить забезпечити її позов, яким вона претендує на 1/7 частину житлового будинку, шляхом накладення арешту на весь житловий будинок АДРЕСА_1 . При цьому наразі позивач є власником більшої частки, ніж на яку претендує. Фактично позов спрямований на перерозподіл часток у домоволодінні.

Необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на цілий житловий будинок та утруднення виконання можливого рішення суду заявник доводить поданням позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та можливим у подальшому ініціюванням відчуження частки, належної ОСОБА_4 , на користь третіх осіб та поділу (виділу) майна в натурі.

Факт розірвання шлюбу між батьком позивача ( ОСОБА_3 ) та другою дружиною батька ( ОСОБА_4 ) ще не є достатніми аргументами на користь того, що не накладення арешту на цілий житловий будинок може унеможливити ефективний захист.

Здійснивши оцінку обґрунтованості доводів апеляційної скарги щодо необхідності вжиття відповідних заходів із урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпеченню збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовної заяви, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції відносно ілюзорної можливості вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення суду, у разі задоволення позову. Доводи апеляційної скарги є такими ж непідтвердженими припущеннями, при тому, що рішення примусового виконання не передбачає.

Із огляду на вищевикладене, суд першої інстанції розглянув питання про забезпечення позову з додержанням норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Ухвала суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: