Справа № 138/3119/21
Провадження №:2/138/123/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:

головуючого судді Київської Т.Б.,

за участю: секретаря Політанської Т.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Могилів-Подільської районної військової адміністрації про стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки виплати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що в період з 19 жовтня 2019 року по 18 лютого 2021 року вона працювала у відділі освіти Мурованокуриловецької райдержадміністрації на посаді заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти райдержадміністрації на повній тарифній ставці та бухгалтером централізованої бухгалтерії відділу освіти райдержадміністрації на 0,5 тарифної ставки за сумісництвом. Наказом Мурованокуриловецької райдержадміністрації Вінницької області № 160-к від 18.12.2020 позивача було попереджено про ймовірність вивільнення та зміни істотних умов праці, згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП. При цьому, позивачу було нараховано, однак не виплачено заробітну плату за січень 2021 року у розмірі 9000,00 грн. та за лютий 2021 року в розмірі 6300,00 грн.

18.02.2021 позивача було звільнено на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП, згідно наказу № 3-к від 01.02.2021, у зв`язку з припиненням Мурованокуриловецької РДА, правонаступником якої є Могилів-Подільська РДА. Разом з тим, при звільненні позивачу, в порядку норм трудового законодавства, не було виплачено у повному обсязі всіх сум, що належали до виплати, а також не надано довідки про нараховану та невиплачену заробітну плату.

Зважаючи на викладене, позивач звернулась до суду з даним позовом в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 9000,00 грн. за січень 2021 року та 6300,00 грн. за лютий 2021 року, компенсацію невикористаної відпустки у розмірі 3033,70 грн., вихідну допомогу в розмірі 9750,00 грн. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку в період з 19 лютого 2021 року по кінець серпня 2021 в розмірі 57 371,96 грн.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 01.11.2021 відкрито спрощене провадження у справі.

16.11.2021 до суду надійшов відзив на позов, мотивований, тим зокрема, що відділ освіти Мурованокуриловецької РДА, який є структурним підрозділом Мурованокуриловецької РДА та перебуває в стані припинення, а Мурованокуриловецька РДА реорганізована шляхом приєднання до Могилів-Подільської РДА. Оскільки відділ освіти перебуває в стані припинення, усі документи передаються правонаступнику. Згідно передавального акту, затвердженого розпорядженням голови Вінницької обласної державної адміністрації від 30.04.2021 № 371 «Про затвердження передавального акта Мурованокуриловецької районної державної адміністрації» кредитори та боржники, у тому числі зобов`язання, які оспорюються сторонами відсутні. Фінансова заборгованість по відділу освіти Мурованокуриловецької РДА станом на 01 листопада 2021 року до Могилів-Подільської РДА не була передана та не зареєстрована в органах Державного казначейства. Крім того, відомості по нарахованій заробітній платі ОСОБА_3 за січень-лютий 2021 року відсутні. Крім того, оскільки ОСОБА_3 звільнено 18.02.2021, строк звернення з позовом до суду щодо нарахування середнього заробітку становить лише 3 місяці, тобто такий строк закінчився ще 18.05.2021. Враховуючи викладене, відповідач просив в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 21.12.2021 витребувано докази за клопотанням представника відповідача та викликано свідків за клопотанням представників сторін.

Позивач в останнє судове засідання не з`явилась. Подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала за підстав викладених в позові. В ході судового розгляду позивач надала суду пояснення, зокрема щодо обставин її скорочення 18.02.2021. Зазначила, що середній заробіток вона просить стягнути лише за період з 19.02.2021 по кінець серпня 2021 року. Бухгалтерія не провела з ними остаточний розрахунок, оскільки була реорганізація, а не ліквідація, і була утворена ліквідаційна комісія, яка і мала проводити остаточний розрахунок. В бухгалтерії зарплатою займалась Хмеляр, а позивач працювала в січні та лютому 2021 року по трудовому договору з Мурованокуриловецької селищною радою. Підтвердила, що селищна рада нарахувала та виплатила їй заробітну плату саме по трудовому договору, однак, це не заважало роботі позивача в РДА. При обрахунку всіх виплат вона виходила з мінімальної ставки заробітної плати.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та зазначив, зокрема, що позивач фактично в січні та лютому 2021 року працювала бухгалтером в Мурованокуриловецькій селищній раді саме по трудовому договору. З Мурованокуриловецької РДА звільнена не була до 18.02.2021.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Наголошував, що правонаступнику не передавались жодні документів щодо заборгованості перед звільненими працівниками і фактично позивач в січні та лютому 2021 року уже працювала у відділі освіти Мурованокуриловецької селищної ради і там же отримувала заробітну плату.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні надала показання про те, що вона є головою комісії з ліквідації (припинення) Мурованокуриловецької РДА з січня 2021 року. Також до складу комісії входять ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яка була головним бухгалтером Мурованокуриловецької РДА. Про вивільнення позивача повідомляли за 2 місяці. По закінченню цих двох місяців потрібно було або вивільняти, або переводити на інше місце роботи. Документи за 2021 рік, які мали передатись до нового управління освіти ще не передались. Де вони зникли вона не знає. Орган ОСОБА_7 звільняла ОСОБА_8 , спеціаліст відділу освіти. Знає, що РДА прийняла програму, щоб розрахуватись з особами, які були звільнені. В позивача не було статусу державного службовця. Озарянська, заступник голови РДА мала організовувати розрахунок зі звільненими.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надала показання про те, що працювала головним спеціалістом відділу освіти Мурованокуриловецької РДА, яку було об`єднано з Могилів-Подільською РДА. З нею працювала ОСОБА_10 , яка була начальником відділу освіти і яка звільнилась, а тому на неї в кінці грудня поклали обов`язки начальника відділу освіти. Сама вона звільнилась 01.02.2021. Хмеляр вела табелі обліку робочого часу бухгалтерів, однак не погодили їх бо ще в грудні 2020 року були закриті усі рахунки. Наказ на звільнення ОСОБА_11 вона видала, бо їй так сказала ОСОБА_12 . Вона усі матеріали передала Богацькому, начальнику відділу освіти селищної ради. Він прийшов в приміщення РДА, забрав документи і пообіцяв, що всі документи сам перевезе в селищну раду. Він вже керував усіма процесами освітньої діяльності.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні надала показання про те, що вона працювала начальником фінансового відділу, головним бухгалтером Мурованокуриловецької РДА. Передавального акта до Могилів-Подільської РДА ще не передали. Комісія, яка було створена за рішенням селищної ради, робила передавальний акт на селищну раду, і все майно пішло туди. До ліквідаційної комісії ніякі документи не надходили. Зарплата по відділу освіти не нараховувалась, бо відділ освіти не функціонував з січня 2021 року. Працівники не знали, на якій основі вони ще працюють, але на роботу ходили. В селищній раді їм заробітна плата виплачувалась. РДА підпорядковувались державні службовці, а відділ освіти фінансувався за рахунок місцевого бюджету. Відділ освіти створювався РДА і підпорядковувався начальнику РДА, однак сам відділ освіти створив централізовану бухгалтерію для фінансування своїх установ, а саме шкіл і комунальних установ. Фактично в РДА було три посади: начальник РДА, головний спеціаліст та провідний спеціаліст, які були державними службовцями і працівниками РДА. Була прийнята програма районної ради за рахунок якої забезпечувався відділ освіти.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні надав показання про те, що він працює головним державним інспектором праці в Управлінні праці Вінницької області. 16.03.2021 він проводив перевірку в Мурованокуриловецькій РДА та голова комісії з ліквідації ОСОБА_4 надала йому табелі обрахунку робочого часу, однак за січень та лютий 2021 року табелів не було, оскільки працівників фактично перевели в Мурованокуриловецьку селищну раду. Він видав припис, оскільки не було проведено з працівниками остаточний розрахунок по всіх сумах, які підлягають до виплати звільненим працівникам. В усіх цих порушенням винна Ліквідаційна комісія, оскільки не має усіх необхідних документів. Вони ще працюють над формуванням архіву, тому і табелів немає. Новий відділ освіти створили в Мурованокуриловецькій селищній раді.

Дослідивши матеріали справи, відзив на позов, показання свідків, оцінивши докази в їх сукупності суд, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке.

Суд встановив, що ОСОБА_3 з 19.10.2019 по 18.02.2021 працювала на посаді заступника головного бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти Мурованокуриловецької РДА Вінницької області на повній тарифній ставці та бухгалтером централізованої бухгалтерії відділу освіти райдержадміністрації на 0,5 тарифної ставки за сумісництвом, що підтверджується копією її трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.6-9).

Згідно наказу відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 160-к від 18.12.2020, позивача попереджено особисто під підпис про ймовірність її вивільнення та зміну істотних умов праці, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с.10).

Розпорядженням Мурованокуриловецької РДА № 1 від 16.01.2021 відділ освіти Мурованокуриловецької РДА припинено шляхом приєднання до Могилів-Подільської РДА (а.с.12-14).

ОСОБА_3 з 18.02.2021 звільнено з роботи згідно наказу відділу освіти № 3-к від 01.02.2021 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із припиненням відділу освіти Мурованокуриловецької РДА. Зобов`язано централізовану бухгалтерію відділу освіти райдержадміністрації провести повний розрахунок зі звільненими працівниками відповідно до законодавства та колективного договору: виплатити компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку та вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку (а.с.11).

Розпорядженням Голови Вінницької обласної державної адміністрації № 371 від 30.04.2021 було затверджено Передавальний акт балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів Мурованокуриловецької районної державної адміністрації згідно якого «Кредиторська заборгованість рах. 6211», в тому числі із розрахунків із заробітної плати відсутня (а.с.36-47).

Разом з тим, оскільки в трудовій книжці наявні записи про роботу позивача у відділі освіти Мурованокуриловецької РДА в період з січня по лютий 2021 року, суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 дійсно працювала на вказаній вище посаді в цей період, однак ні відділом освіти, ні його правонаступником - Могилів-Подільською РДА, робота за вказаний період оплачена не була.

Вказана обставина у відзиві підтверджена відповідачем, який повідомив про те, що за даними персоніфікованого обліку, відомості по нарахованій заробітній платі ОСОБА_3 за січень-лютий 2021 року по відділу освіти Мурованокуриловецької райдержадміністрації - відсутні. Табелі обліку робочого часу, відомості та особові картки по заробітній платі ОСОБА_3 також відсутні в Могилів-Подільській райдержадміністрації.

Крім того, відомостей про виплату заробітної плати позивачу саме відділом освіти Мурованокуриловецької райдержадміністрації або його правонаступником відсутні у Пенсійному фонді, що підтверджується листом ГУ ПФУ у Вінницькій області № 0200-0704-7/1452 від 06.01.2022 (а.с.77).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

В даному випадку суд не бере до уваги посилання відповідача про те, що у нього відсутні табелі обліку робочого часу та відомості про особові картки по заробітній платі ОСОБА_3 , оскільки факт роботи останньої у відділі освіти у січні-лютому 2021 року підтверджується записами у її трудовій книжці та наказом про звільнення із займаної посади з 18.02.2021.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Могилів-Подільська РДА не надала та не заявляла жодних клопотань про витребування доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач з тих чи інших підстав у січні-лютому (по день звільнення) не працювала в межах тривалості робочого часу визначеного трудовим законодавством або колективним договором.

Як уже зазначалось вище в матеріалах справи наявний лист ГУ ПФУ у Вінницькій області від 01.06.2022, з якого слідує, що в Державному реєстрі застрахованих осіб наявна інформація, згідно якої застрахована особа ОСОБА_3 у період з січня 2021 року по лютий 2021 року перебувала у трудових відносинах з страхувальником Відділом освіти Мурованокуриловецької селищної ради () та була нарахована заробітна плата у розмірі 10 800,00 грн. за січень та 6300,00 грн. за лютий (а.с.77).

Позивач та її представник під час судового розгляду стверджували, що трудові відносини з селищною радою базувались на трудовому договорі. Дана обставина не була спростована відповідачем в ході судового розгляду. Така як і обставина відсутності позивача на роботі у відділі освіти Мурованокуриловецької РДА до дня звільнення 18.02.2021.

Більше того, в матеріалах справи наявний лист Могилів-Подільської РДА № 2-деп від 05.08.2021, з якого слідує, зокрема, що працівники ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 на день звільнення, 18.02.2021, не отримали розрахунок за нараховану, але невиплачену заробітну плату на день звільнення у зв`язку зі змінами фінансування головних розпорядників коштів районного бюджету та статті 89 БК України. Однак, Могилів-Подільською РДА розроблено та затверджено Програму забезпечення виконання рішень суду та виконавчих документів за 2021 рік, якою передбачено джерела фінансування та розміри погашення заборгованості працівникам, які отримали судові накази по виплаті заробітної плати таким працівникам (а.с.21).

Таким чином, відповідач сам підтверджує ту обставину, що остаточного розрахунку з позивачем в день її звільнення проведено не було.

Крім того, згідно листа № 02-0383/19-22 від 31.05.2021 Управління Держпраці у Вінницькій області виданому ОСОБА_3 , зокрема, з 11.03.2021 по 16.03.2021 управлінням проведений захід державного контролю у відділі освіти за зверненням з аналогічних питань колишніх працівників відділу освіти. Під час проведення заходу контролю документально підтвердились факти невиплати розрахункових коштів звільненим працівникам відділу освіти, невиплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України та невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічних відпусток. Повторним інспектуванням встановлено, що відділ освіти перебуває в стані реорганізації, розпорядчі, бухгалтерські та інші документи мали передаватися Могилів-Подільській РДА, відповідно до передавального акта. Як письмово пояснила голова комісії з реорганізації відділу освіти керівник апарату Могилів-Подільської РДА Косенко М.С., станом на 01.05.2021 зазначені документи відсутні в Могилів-Подільської РДА (а.с.22).

Як зазначалось вище, викладені у вказаному вище листі обставини було підтверджено в судовому засіданні свідком ОСОБА_14 .

Враховуючи викладене, позов ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача на її користь заробітної плати за січень місяць 2021 року та лютий місяць 2021 року (по день звільнення включно) підлягає задоволенню.

Згідно з приписами статті 94 КЗпП України та абзацу першого статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом положень статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється, крім іншого, на підставі законодавчих та інших нормативних актів, колективних договорів.

Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Позивачем не надано суду відомостей про встановлений їй фіксований розмір заробітної плати у вигляді, зокрема, посадового окладу станом на січень-лютий 2021 року.

Разом з тим, згідно зі статтею 8 Закону України «Про оплату праці» умови та розміри оплати праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Умови оплати праці працівників централізованих бухгалтерій, створених при органах виконавчої влади та органах місцевого самоврядування, визначено постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами) (далі - постанова № 1298).

Посада головного бухгалтера та керівника групи обліку централізованої бухгалтерії, створеної при місцевих державних адміністраціях, міністерствах та республіканських комітетах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування, в інших установах та організаціях, відноситься до тарифних розрядів відповідно до розділу XI додатка 2 до постанови № 1298 (6 - 12 та 6 - 10 тарифні розряди відповідно), бухгалтера (з дипломом спеціаліста), економіста - відповідно до додатка 3 до постанови № 1298 (7 - 10 тарифний розряд), прибиральника службових приміщень - відповідно до додатка 4 до постанови № 1298 (1 - 2 тарифний розряд).

Відповідно до пункту 4 постанови № 1298 керівникам місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, при яких створено централізовані бухгалтерії, надано право в межах фонду заробітної плати установлювати працівникам конкретні розміри посадових окладів відповідно до затверджених схем тарифних розрядів посад (професій) і тарифних коефіцієнтів.

Конкретний розмір тарифного розряду за Єдиною тарифною сіткою розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі - ЄТС) і, відповідно, розмір посадового окладу працівника визначаються за тією посадою, яку він обіймає згідно зі штатним розписом.

Зокрема, для бухгалтерів центральних бухгалтерій з 1 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року застосовувалася тарифна ставка згідно 9 розряду - 1,73, що становить 4619 грн.

При цьому, згідно зі статтею 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Пунктом 3 розділу II Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Відповідно до пункту 2 частини першої розділу І Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закон України «Про оплату праці» доповнено статтею 3-1 («Гарантії забезпечення мінімальної заробітної плати»), згідно з якою розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. При обчисленні розміру заробітної плати працівника для забезпечення її мінімального розміру не враховуються доплати за роботу в несприятливих умовах праці та підвищеного ризику для здоров`я, за роботу в нічний та надурочний час, роз`їзний характер робіт, премії до святкових і ювілейних дат. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.

Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати.

У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.

Мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі застосовується на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, у разі застосування погодинної оплати праці.

Відповідно до частини четвертої статті 95 КЗпП України розмiр мiнiмальної заробiтної плати встановлюється i переглядається вiдповiдно до статей 9 i 10 Закону України "Про оплату праці".

За змістом статті 9 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з приписами статті 10 Закону України "Про оплату праці" розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об`єднань профспілок і спільного представницького органу об`єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду викладеній у Постанові № 61-17100св19 від 13.02.2021.

У статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено, що з січня 2021 року мінімальна заробітна плата становить 6000,00 грн.

Таким чином, з урахуванням державних гарантій забезпечення мінімальною заробітною платою працівника Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА, а також враховуючи те, що позивач працювала на повній тарифній ставці в якості бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу освіти райдержадміністрації та на 0,5 тарифної ставки за сумісництвом, з відповідача на користь позивача слід стягнути заробітну плату за січень 2021 року в сумі 9000,00 грн. (з розрахунку 6000,00 грн. + 0,5 ставки в розмірі 3000,00 грн.), за лютий 2021 року (по день звільнення включно) 6300,00 грн. (з розрахунку 13 робочих днів, відпрацьованих позивачем в лютому 2021 року * 9000,00 грн. / 20 загальна кількість робочих днів в лютому 2021 року).

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Це загальна норма, яка застосовується у даних правовідносинах.

Якщо працівник з будь-яких причин не скористався своїм правом на щорічні відпустки за кілька попередніх років, він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток згідно зі статтею 24 Закону про відпустки.

Законодавство не передбачає терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки. Не обмежується строком і право працівника підприємства вимагати виплату йому компенсації за невикористані відпустки

Відповідно до п.п. 2 Розділу ІІ, п. 7 Розділу IV Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Згідно додатку до наказу Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 3-к від 01.02.2021 на день звільнення ОСОБА_3 мала 10 днів невикористаної відпустки (а.с.158). Іншого доказу, який би свідчив про більшу або меншу кількість днів не використаної відпустки позивача на день її звернення суду надано не було. Крім того, додаток до наказу є його невід`ємною частиною, а сам наказ позивач, зокрема, в частині правильності інформації, яка міститься в цьому додатку, не оспорювала.

Останні 12 календарних місяців роботи перед місяцем, в який позивачу повинні виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки: січень 2020 року - січень 2021 року.

Разом з тим, у січні 2021 року заробітна плата ОСОБА_3 не нараховувалася взагалі, тому, в даному випадку суд як розрахунковий період бере до уваги 12 останніх календарних місяців роботи, за які заробітна плата позивача нараховувалася, а саме січень-грудень 2020 року.

За вказаний період позивачу сплачено 19 414,29 грн., що підтверджується довідкою про заробітну плату відділу освіти Мурованокуриловецької РДА № 1520/02-02.02 від 23.06.2021 (а.с.18). В судовому засіданні представник позивача зазначив, що при обрахунку компенсації за невикористану відпустку позивачем враховувалась саме вказана довідка.

Отже, компенсація за невикористану відпустку, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 531 грн 89 коп. (19 414,29 грн. /365 днів х 10 днів).

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зокрема, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови № 100 якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Як було встановлено судом у січні 2021 року ОСОБА_3 заробітна плата не нараховувалася, а тому слід брати до уваги мінімальну заробітну плату встановлену законом і, згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата з 1 січня становила 6000,00 грн.

У зв`язку з цим, при розрахунку вихідної допомоги застосуванню підлягає абз. 4 п. 4 Постанови № 100.

При цьому, розмір виплат ОСОБА_3 з фонду заробітної плати за грудень 2020 року становив 8700 грн 00 коп., з урахування премії, при мінімальній зарплаті установленій з вересня 2020 року в розмірі 5000,00 грн. (5000,00*1,5=7500) (а.с.169).

Отже, розмір вихідної допомоги позивача з розрахунку останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому її було звільнено складатиме: 8700,00 грн. + 9000,00 грн/ 2 місяці = 8850 грн. 00 коп.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки в розрахунку по день фактичного розрахунку то, оскільки судом встановлено підставність вимог ОСОБА_3 щодо невиплати їй при звільненні заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, то її вимога стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки в розрахунку, також є підставною.

При цьому закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Враховуючи вищезазначене, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

У даній справі судом встановлено, що порушення прав позивача відбулося не внаслідок неправильних дій Могилів-Подільської РДА, яка є лише правонаступником Відділу освіти Мурованокуриловецької РДА, а у зв`язку з тим, що у передавальному акті балансових рахунків, матеріальних цінностей та активів Мурованокуриловецької РДА (а.с.37-47) відповідальні особи з боку ліквідовуваного органу не вжили усіх необхідних заходів для перевірки наявності заборгованості по заробітній платі із звільненими працівниками.

Розмір же основної заборгованості перед позивачем за січень-лютий 2021 року (по день звільнення) складає 15 300,00 грн.

Тобто, вбачається, що обсяг відповідальності відповідача не відповідає принципу розумності та співмірності із допущеним правопорушенням. Крім того, в умовах військового стану в країні.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром основної заборгованості, характером цієї заборгованості, враховуючи те, що з матеріалів справи слідує, що затримка в розрахунку з позивачем виникла не з вини відповідача, який є правонаступником Мурованокуриловецької РДА, за обставин цієї справи суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у розмірі 15 300,00 грн, що відповідає розміру заборгованості по заробітній платі.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити. Крім того, в період з січня по лютий 2021 року позивач працювала бухгалтером в Мурованокуриловецькій селищній раді та отримувала заробітну плату.

До подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 161/11565/19 (провадження № 61-729св20).

Тому позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України підлягають задоволенню частково на суму 15 300,00 грн.

Щодо застосування до вимог позивача строків звернення до суду передбачених ст. 233 КЗпП України до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З аналізу положень ст.116-117 КЗпП України слідує, що стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

У постанові № 61-10850св21 від 22.09.2021 Верховний Суд проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України зробив висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц.

Як встановлено судом, при звільненні ОСОБА_3 повний розрахунок по заробітній платі з нею проведено не було.

Таким чином, визначений частиною другою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по середньому заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 не пропустила.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , а тому вважає, що слід стягнути із Могилів-Подільської районної військової адміністрації на користь позивача кошти в сумі 15 300,00 грн. - заробітна плата за січень та лютий 2021 року, вихідну допомогу в розмірі 8 850,00 грн., компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки в розмірі 531,89 грн. та середній заробіток за весь час затримки до дня ухвалення рішення суду в розмірі 15 300,00 грн.

Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід стягнути з відповідача на користь держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Решту судових витрат слід компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України рішення суду про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання.

На підставі викладеного та ст. 43 Конституції України, ст. 40, 44, 47, 83, 94, 116-117, 233 КЗпП України, ст. 1-2, 3-1, 5, 8-10 Закону України «Про оплату праці», ст. 24 Закону України «Про відпустки», Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995, керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 81, 89, 263, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Могилів-Подільської районної військової адміністрації () на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за січень та лютий 2021 року в загальному розмірі 15 300,00 грн., вихідну допомогу в розмірі 8 850,00 грн., компенсацію за 10 днів невикористаної відпустки в розмірі 531,89 грн. та середній заробіток за весь час затримки до дня ухвалення рішення суду в розмірі 15 300,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Могилів-Подільської районної військової адміністрації на користь Державної судової адміністрації України судові витрати у виді судового збору в розмірі 424 (чотириста двадцять чотири) гривні 94 копійки.

Решту судового збору в розмірі 483 (чотириста вісімдесят три) гривні 06 копійок компенсувати за рахунок держави.

На підставі п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України допустити дане рішення до негайного виконання у частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення. Учасник справи якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 12.07.2022.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Могилів-Подільська районна військова адміністрація, , місце знаходження: площа Шевченка, 1, м. Могилів-Подільський Вінницької області.

Суддя: Т.Б.Київська