ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7026/22 Справа № 409/1428/21 Суддя у 1-й інстанції - Третяк О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства Державний ощадний банк України на заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2021 року по справі за позовом акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ Ощадбанк до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2021 року акціонерне товариство Державний ощадний банк України в особі філії Луганського обласного управління АТ Ощадбанк (далі - АТ Ощадбанк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 29 грудня 2009 року між АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №386, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 26% річних за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. Остаточний термін повернення кредиту визначено 29 грудня 2019 року. Відповідно до п.п.1.5.1.1-1.5.1.3 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, сплачувати нараховані банком проценти на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. При розрахунку процентів за користування кредитом враховується перший і не враховується останній день користування кредитом. Згідно п.п.3.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з цього договору.

Вказували, що з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 , 29 грудня 2009 року між ними та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1. За вказаним договором поруки поручитель зобов`язався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу).

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 23 березня 2018 року за кредитним договором утворилася заборгованість у загальному розмірі 447 319,01 грн., яка складається з: 143 159,94 грн. борг за кредитом; 169 096,32 грн. - відсотки за користування кредитом за період з 02 липня 2014 року по 22 березня 2017 року; 41 310,43 грн. - інфляційні витрати за прострочення сплати кредиту з лютого 2012 року по лютий 2018 року; 59 610,40 грн. - інфляційні витрати за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з листопада 2011 року по лютий 2018 року; 6 795,18 грн. - три проценти річних за прострочення сплати кредиту за період з 01 лютого 2012 року по 22 березня 2018 року; 10 109,03 грн. - три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 листопада 2010 року по 22 березня 2018 року; 10 480,86 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту з 02 липня 2012 року по 13 квітня 2014 року; 6 756,85 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період 07 липня 2012 року по 13 квітня 2014 року.

Посилаючись на те, що вказану заборгованість було стягнуто рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року, однак, відповідачі судове рішення на даний час не виконали, просили суд стягнути заборгованість, яка станом на 08 квітня 2021 року складає 121 589,51 грн. та складається з: 31 369,68 грн. - прострочені проценти за користування кредитом за період з 03 квітня 2018 року по 03 січня 2019 року; 24 125 грн. - інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом з квітня 2018 року по березень 2021 року; 35 895,98 грн. - інфляційні втрати за прострочення процентів за користування кредитом за період з квітня 2018 року по березень 2021 року, в тому числі інфляційні втрати в розмірі 30 922,43 грн., які нараховані на проценти, що були стягнуті рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області; 12 244,49 грн. - три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 23 березня 2018 року по 07 квітня 2021 року; 17 953,51 грн. - три проценти річних за прострочення процентів за користування кредитом за період з 23 березня 2018 року по 07 квітня 2021 року, в тому числі три проценти річних в розмірі 152 46,52 грн., які нараховані на проценти, що були стягнуті рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області.

Заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ "Ощадбанк заборгованість за кредитним договором №386 від 29 грудня 2009 року станом на 08 квітня 2021 року у розмірі 44 050,88 грн., яка складається з: 24 125 грн. - інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом з квітня 2018 року по березень 2021 року; 4 973,55 грн. - інфляційні втрати за прострочення процентів за користування кредитом за період з квітня 2018 року по березень 2021 року; 12 244,49 грн. - три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 23 березня 2018 року по 07 квітня 2021 року; 2 706,99 грн. - три проценти річних за прострочення процентів за користування кредитом за період з 23 березня 2018 року по 07 квітня 2021року, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 817,20 грн., а всього 44 868,08 грн.

В апеляційній скарзі, поданій 17 грудня 2021 року, позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким їх позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що сам факт закінчення строку дії договору не припиняє зобов`язальних відносин за ним. Наполягали на тому, що між ними та відповідачами існують договірні правовідносини, а тому позичальнику правомірно щомісяця продовжують нараховуватись проценти за користування кредитом, три відсотки річних та інфляційні втрати за цей період.

Відповідачі своїм правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2І02-ІХ в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів",враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 06 березня 2022 року №1/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Луганського апеляційного суду на Дніпровський апеляційний суд.

У зв`язку з чим вказана цивільна справа передана до Дніпровського апеляційного суду.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29 грудня 2009 року між АТ "Ощадбанк" та ОСОБА_1 був укладений договір відновлювальної кредитної лінії №386, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 26% річних за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором.

Остаточний термін повернення кредиту визначено 29 грудня 2019 року.

Відповідно до п.п.1.5.1.1-1.5.1.3 кредитного договору позичальник зобов`язався щомісяця, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, сплачувати нараховані банком проценти на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань. При розрахунку процентів за користування кредитом враховується перший і не враховується останній день користування кредитом. Згідно п.п.3.3.1 кредитного договору позичальник зобов`язався належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов`язаннях, що випливають з цього договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача ОСОБА_1 , 29 грудня 2009 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки №1. За вказаним договором поруки поручитель зобов`язався у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу).

Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 23 березня 2018 року за кредитним договором утворилася заборгованість у загальному розмірі 447 319,01 грн., яка складається з: 143 159,94 грн. борг за кредитом; 169 096,32 грн. - відсотки за користування кредитом за період з 02 липня 2014 року по 22 березня 2017 року; 41 310,43 грн. - інфляційні витрати за прострочення сплати кредиту з лютого 2012 року по лютий 2018 року; 59 610,40 грн. - інфляційні витрати за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з листопада 2011 року по лютий 2018 року; 6 795,18 грн. - три проценти річних за прострочення сплати кредиту за період з 01 лютого 2012 року по 22 березня 2018 року; 10 109,03 грн. - три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 01 листопада 2010 року по 22 березня 2018 року; 10 480,86 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту з 02 липня 2012 року по 13 квітня 2014 року; 6 756,85 грн. - пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період 07 липня 2012 року по 13 квітня 2014 року.

Вказану заборгованість було стягнуто рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року.

Позивач вказує, що рішення не виконане, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 08 квітня 2021 року у розмірі 121 589,51 грн., яка складається з: 31 369,68 грн.- прострочені проценти за користування кредитом за період з 03 квітня 2018 року по 03 січня 2019 року; 24 125 грн. - інфляційні втрати за прострочення боргу за кредитом з квітня 2018 року по березень 2021 року; 35 895,98 грн. - інфляційні втрати за прострочення процентів за користування кредитом за період з квітня 2018 року по березень 2021 року, в тому числі інфляційні втрати в розмірі 30 922,43 грн., які нараховані на проценти, що були стягнуті рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області; 12 244,49 грн. - три проценти річних за прострочення боргу за кредитом за період з 23 березня 2018 року по 07 квітня 2021 року; 17 953,51 грн. - три проценти річних за прострочення процентів за користування кредитом за період з 23 березня 2018 року по 07 квітня 2021 року, в тому числі три проценти річних в розмірі 152 46,52 грн., які нараховані на проценти, що були стягнуті рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Також вимога про стягнення інфляційних витрат за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 30 922,43 грн. та три проценти річних в розмірі 15 246,52 грн. не підлягають задоволенню так як вони були стягнуті рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14 -10цс18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18).

У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі за №127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості передбаченої саме статтею 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що договірні зобов`язання між сторонами тривають є хибними, оскільки кредитний договір діяв до 29 грудня 2019 року, а заочним рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 05 листопада 2018 року було стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства Державний ощадний банк України залишити без задоволення.

Заочне рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 25 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.