Справа № 161/8586/22
Провадження № 2/161/3254/22
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Фурман Ю.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання особи такою, що не використала своє право на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду, -

В С Т А Н О В И В:

05.07.2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. Свій позов мотивує тим, що у травні 2022 року він почав збирати відповідні документи для отримання жилого приміщення в порядку безоплатної приватизації житла та дізнався, що 28.01.1999 року його батько ОСОБА_4 приватизував квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 28.01.1999 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради на підставі розпорядження від 28.01.1999 року № 344-р квартира за адресою: АДРЕСА_2 шляхом приватизації належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 . Про такі дії його батька на той час не знав, будь-якої згоди на приватизацію квартири батькам не надавав, оскільки на момент приватизації квартири не проживав спільно з батьками, так як в період з 1994 року по 1998 рік перебував на навчанні в Одеському інституті Сухопутних військ, після чого проходив військову службу у м. Броди. Вказує, що набуття права власності на зазначену квартиру суперечить його правам та законним інтересам на отримання у власність житла по місцю проходження військової служби. На підставі викладеного просить суд: визнати частково недійсним розпорядження відділу по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради № 344-р від 28 січня 1999 року в частині надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 ; визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 28 січня 1999 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в частині права власності на житло ОСОБА_3 ; визнати ОСОБА_3 таким, що не використав своє право на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

28.07.2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи ОСОБА_5 , в яких остання зазначила, що їй достовірно відомо, що ОСОБА_8 з 1994 року по 1998 рік навчався у Одеському інституті сухопутних військ, після чого був направлений до військової частини у м. Броди Львівської області, де підписав контракт на проходження військової служби. У зв`язку із вищевикладеним, він не був зареєстрований і не проживав у квартирі АДРЕСА_1 у період, коли її тато ОСОБА_4 подавав заяву на приватизацію вказаної квартири. Разом з тим, зазначає, що враховуючи відсутність письмової згоди ОСОБА_9 (як повнолітньої особи) на приватизацію зазначеної квартири, у той час, коли така згода мала бути надана у письмовому вигляді відповідно до вимог чинного законодавства, позовні вимоги є цілком законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

29.07.2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від третьої особи ОСОБА_4 , в яких останній зазначив, що ним, як квартиронаймачем дійсно були подані необхідні документи для приватизації квартири АДРЕСА_1 , але ніхто не вимагав письмової згоди чи відмови від приватизації ОСОБА_10 . Вказує, що пізніше його дружина захворіла і всі сили були направлені на лікування, він забув про подані документи, і тому їх не забрав з відділу приватизації. У зв`язку з тим, що працівники відділу приватизації не запитували згоди чи відмови його сина від приватизації, він і не звернув уваги на той факт, що на його ім`я також було оформлено частину квартири. Вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення.

08.11.2022 року на адресу суду надійшли письмові пояснення (по своїй суті відзив на позовну заяву) від представника відповідача Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради. Зазначає, що 25.12.1998 року до відділу по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради звернувся із заявою ОСОБА_4 про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_1 . До заяви було надано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 26.11.1998 року, у якій зазначено склад сім`ї заявника. Вказує, що паспортисти житлово-комунального підприємства, в даному випадку ЖКП №11,перед видачею довідки звіряють дані, які обліковує дане підприємство щодо руху мешканців (реєстрація та зняття з реєстрації). В облікові картки, які ведуться ЖКП, вносяться також дані про родинні стосунки і термін реєстрації. Аналіз довідки засвідчує, що станом на 26.11.1998 року у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстрованими та мали право на житло: наймач, його дружина, син та дочка. Відповідно до п.2 частини 3 статті 72 Житлового кодексу Української РСР вказане жиле приміщення зберігалось за тимчасово відсутнім наймачем, оскільки, на момент приватизації зазначеної квартири позивач, а саме, син ОСОБА_3 , був виписаний як студент, що зазначається у довідці про склад сім`ї. Проте, рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_3 прийнято за відсутності згоди ОСОБА_3 , що суперечить вимогам ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», так як, на момент приватизації позивач був повнолітнім. У зв`язку з зазначеним департамент житлово-комунального господарства Луцької міської ради не заперечує проти визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло. Разом з тим, вказує, що визнання особи, такою, що не використала своє право на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду є похідною і настає внаслідок визнання недійсності розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, тому вважає таку позовну вимогу до департаменту безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги визнала частково. Просила суд відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо визнання ОСОБА_3 таким, що не використав своє право на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки така є похідною від заявлених позовних вимог про визнання частково недійсним розпорядження відділу по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради № 344-р від 28.01.1999 року в частині надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та визнання частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 28.01.1999 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в частині права власності на житло ОСОБА_3 .
Треті особи, якіне заявляють самостійних вимогщодо предмета спору у судове засідання не з`явились, у своїх письмових поясненнях просили позов задовольнити та розгляд справи проводити у їх відсутності.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.01.1999 року ОСОБА_4 , в порядку безоплатної приватизації житла, було проведено приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1999 року, виданого відділом по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради на підставі розпорядження від 28.01.1999 року № 344-р, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» належить на праві спільної сумісної власності: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Тобто, кожному із співвласників вказаного майна належить по 1/4 його частки.

У своєму позові ОСОБА_11 зазначає, що приватизація його батьком квартири АДРЕСА_1 , до якої включено також і його, відбулася за відсутності надання ним письмової згоди, в той час, коли він досягнув повноліття.

Надаючи правову оцінку правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правовідносини між сторонами виникли у 1999 році, а тому до них підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української PCP (далі ЖК Української PCP), ЗУ «Про власність», ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та інших нормативно-правових актів, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP, утворюють житловий фонд.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств відомчий житловий фонд).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Частиною 1 ст. 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЖК Української PCP (у редакції від 01.01.1993 року) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України.

Статтею 62 ЖК Української PCP визначено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства Союзу PCP і Української PCP.

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Згідно з ст. 11 ЦК УРСР 1963 року повна цивільна дієздатність виникає з досягненням повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку.

Процедура передачі будинків у власність громадянам визначена Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 (далі Положення).

Відповідно до п. п. 4, 5 Положення, - при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 8 вищезазначеного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року № 56 передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Судом достовірно встановлено та строною відповідача не заперечувалося, що своєї згоди на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не надавав, оскільки на момент приватизації квартири не проживав спільно з батьками, так як в період з 1994 року по 1998 рік перебував на навчанні в Одеському інституті Сухопутних військ, після чого проходив військову службу у м. Броди, підтвердженням чого є витяг із послужного списку.

У свою чергу, на момент проведення приватизації спірної квартири позивач досягнув повноліття.

Відтак, суд вважає доведеним, що в 1999 році ОСОБА_3 помилково внесли до переліку осіб, що брали участь у приватизації житла.

За змістом п. 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004 року. Якщо ж строк позозної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Згідно з ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін (ст. 75 ЦК УРСР).

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

На переконання суду, про порушення свого права позивач дізнався у травні 2022 році після отримання довідки КП «Волинське БТІ» № 1219 від 04.05.2022 року, яка була необхідна для підтвердження інформації про невикористання права на безоплатну приватизацію житла.

Більше того, у відповіді на адвокатський запит вказується, що і свідоцтво про право власності на житло і технічний паспорт на вказане житло не забрані та знаходяться у відділі з обліку та розподілу житла департаменту ЖКГ Луцької міської ради, що свідчить про об`єктивну неможливість позивача дізнатися про приватизацію квартири АДРЕСА_1 раніше.

За наведених обставин, суд вважає обгрунтованими вимоги ОСОБА_3 про визнання частково недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, а тому вважає за необхідне їх задовольнити.
Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про визнання позивача таким, що не використав своє право на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду, оскільки така є похідною і настає внаслідок визнання недійсності розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло.
Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне позов ОСОБА_3 до Департаменту ЖКГ Луцької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації, визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання особи такою, що не використала своє право на безоплатну приватизацію майна державного житлового фонду задовольнити частково.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 81, 263 ЦПК України, на підставі 11, 71, 80 ЦК Української РСР, ст. ст. 9, 62, 64 ЖК Української РСР, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.
Визнати частково недійсним розпорядження відділу по приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради № 344-р від 28 січня 1999 року в частині надання дозволу на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .
Визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на житло від 28 січня 1999 року, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в частині права власності на житло ОСОБА_3 .
В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: Департамент житлово-комунального господарства Луцької міської ради, адреса: 43025, Волинська обл.., м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 40а, .

Треті особи: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП невідомо.
ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП невідомо.
Рішення у повному обсязі складено 23 листопада 2022 року.

Суддя Луцького міськрайонного
суду Волинської області В.П. Пушкарчук