Справа № 443/119/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Сливка С.І.
Провадження № 22-ц/811/3967/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ПрАТ «Львівобленерго», Кабінету Міністрів України, треті особи: Управління соціального захисту населення Стрийської районної державної адміністрації, Жидачівська міська рада, про визнання незаконним відключення від мережі енергопостачання, шантажне вимагання коштів за повторне підключення, зобов`язання укласти договір і відновити енергопостачання, стягнення моральної та майнової шкоди.

В обгрунтування позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_1 , як учасник війни та інвалід 2 групи має право на 50% знижку по оплаті житлово - комунальних послуг, в тому числі й послуг з електропостачання, а також право на нарахування та отримання субсидії, відповідачу ПрАТ «Львівобленерго» відомо про наявні у позивача пільги та субсидію. Незважаючи на це, відповідач неправомірно відключив житловий будинок позивачів від електричної енергії, не ознайомивши з рішенням про примусове відключення від електропостачання. Зазначають, що припиняючи надання послуг з електропостачання, ПрАТ «Львівобленерго» використало своє монопольне становище, при цьому порушивши п. 22 договору про надання послуг з електропостачання, укладеного між ОСОБА_1 та ПрАТ «Львівобленерго», який передбачає вирішення спорів в судовому порядку. Вказують, що ПрАТ «Львівобленерго» не перевірило наявності у неї права на пільги та субсидію з оплати послуг електропостачання та не переконалося в отриманні повідомлення про наявність заборгованості, а також попередження про відключення електропостачання у зв`язку із заборгованістю. Стверджують, що неодноразово звертались до державних органів влади України, а саме Кабінету Міністрів України, урядового контактного центру, щодо поновлення їх прав та законних інтересів, однак на свої звернення отримували лише формальні відповіді. Вважають, що незаконним відключенням від електропостачання та бездіяльністю органів державної влади України їм заподіяно моральну шкоду, яку оцінюють в розмірі 10 000 гривень, що полягає в тому, що ОСОБА_1 , як учасник війни та інвалід 2 групи, змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя в період відсутності електропостачання, в тому числі і в зимовий період. З наведених підстав просять: визнати дії ПрАТ «Львівобленерго» по відключенню від електричної мережі 18.01.2016 року як споживача послуг з електропостачання домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , незаконними; зобов`язати ПрАТ «Львівобленерго» укласти договір та відновити електропостачання до будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві приватної власності; стягнути з ПрАТ «Львівобленерго» на її користь 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди; визнати дії Кабінету Міністрів України неправомірними щодо не розгляду звернень ОСОБА_1 і стягнути на її користь 10 000 грн. моральної та матеріальної шкоди.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що у разі несплати за спожиту електричну енергію на 30 день після отримання споживачем попередження енергопостачальник має право відключити споживача від електричної мережі, однак незважаючи на те, що споживачем електроенергії є ОСОБА_1 , оскільки саме між нею та ПрАТ «Львівобленерго» укладено договір про постачання електричної енергії, в попередженні про необхідність сплатити заборгованість №5901975 від 18 грудня 2015 року відсутній її підпис, не зазначений розмір заборгованості та показники лічильники. Стверджує, що електроенергію відключено за відсутності споживача, а акт про припинення електропостачання №0020691 від 18 січня 2016 року, в якому ОСОБА_1 також зазначена споживачем послуг з електропостачання, підписано ОСОБА_3 який не є споживачем згідно договору. Вказує, що одночасно з повідомленням споживача, в якому має бути зазначено підстави, дату та час, з якого буде введено обмеження, енергопостачальна організація зобов`язана повідомити місцеві органи державної виконавчої влади про відключення електроенергії в будинковолодінні ОСОБА_1 , проте ПрАТ «Львівобленерго» не повідомило органи державної влади про таке відключення. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвали нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили, а тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Від представника ЦРЕМ ПрАТ «Львівобленерго» - Ільківа К.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Частина 4 ст. 268 ЦПК України передбачає, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 05 серпня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 27 липня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 05 серпня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок, у якому проживають позивачі, відключено від електропостачання, за наявності підстав та з дотриманням порядку, передбачених законодавством, і оскільки дії відповідача були правомірними, то відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди. Крім цього, Кабінет Міністрів України в особі Урядового контактного центру та органів виконавчої влади належним чином реагував на звернення позивача, зокрема, надавались відповіді з відповідними роз`ясненнями, що свідчить про відсутність неправомірних дій Кабінету Міністрів України, а відтак і відсутність підстав для стягнення моральної та майнової шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , яка є інвалідом другої групи, зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстрований та проживає її син, ОСОБА_3 , який здійснює догляд за нею та отримує компенсаційну виплату, що підтверджується копією довідки МСЕК від 29.01.2015 року та копією листа Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації від 21.01.2016 року.

Згідно повідомлення про надання субсидій №003211, ОСОБА_1 призначено субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг на опалювальний період з листопада 2015 року по квітень 2016 року включно щомісячно.

11 липня 2003 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Львівобленерго» укладено договір №1-1533 про користування електричною енергією, згідно умов якого енергопостачальник взяв на себе зобов`язання постачати споживачеві електричну енергію, а споживач оплачувати одержану електричну енергію за чинними тарифами в терміни, передбачені договором.

Відповідно до п. 20 вказаного договору взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регламентуються «Правилами користування електричною енергією для населення» та чинним законодавством.

Таким чином судом першої інстанції встановлено, що позивачі є споживачами електроенергії, що надається ПАТ «Львівобленерго», спірні правовідносини між якими врегульовані Правилами користування електричною енергією для населення (затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357), чинними на момент виникнення цих спірних правовідносин.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Надання ПрАТ «Львівобленерго» послуг з електропостачання до житлового будинку АДРЕСА_1 , позивачами не заперечувалося.

Як вбачається із розрахунку заборгованості споживача ОСОБА_1 перед ПрАТ «Львівобленерго», заборгованість ОСОБА_1 по оплаті за отриману електричну енергію станом на 01.11.2015 року становила 115,37 грн., 01.12.2015 року 146,99 грн., 01.01.2016 року 307,92 грн., заборгованість нарахована з урахуванням пільг та субсидій, у відповідності до п.5 ч.1 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

На спростування вищезазначених нарахувань заборгованості чи відсутності заборгованості позивачів за постачання електричної енергії на момент відключення будинку від електропостачання, позивачі, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надали суду належних та допустимих доказів.

А відтак, наявність у позивачів заборгованості по оплаті послуг з електропостачання, свідчить про наявність достатніх підстав для відключення житлового будинку від електропостачання.

Згідно попередження №5901975 від 18.12. 2015 року на ім`я ОСОБА_1 , отриманого її повнолітнім сином ( ОСОБА_3 ), про що зроблено відмітку, вбачається, що ОСОБА_1 необхідно до 25.12.2015 року оплатити заборгованість за спожиту електричну енергію. У разі не оплати заборгованості до вказаної дати, 18.01.2016 року буде припинено постачання електроенергії. ( т.1 а.с.139), а тому, 18.01.2016 року, у зв`язку з несплатою заборгованості було припинено електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 в споживача ОСОБА_1 , що підтверджується актом №0020691 про припинення електропостачання (т.1 а.с.142), який підписано ОСОБА_3

21.01.2016 року на підставі розпорядження №261 від 21.01.2016 року було відновлено електропостачання за вищевказаною адресою, про що складено акт №0224277 від 21.01.2016 року, який також було підписано ОСОБА_3 .

Відповідно до п.2 Правил користування електричною енергією для населення (чинних на момент виникнення спірних правовідносин) об`єкт споживача - житловий будинок, гараж, майстерня або інша електрифікована споруда, що належить споживачу на правах власності або користування.

Договір про користування електричною енергією вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення зазначеного терміну жодна із сторін не заявила про розірвання договору або про внесення до нього змін (п.3 ПКЕЕН, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.20 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою КМУ від 26.07.1999 №1357 (далі ПКЕЕН), чинними на момент виникнення спірних правовідносин, розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Пунктом 27 ПКЕЕН передбачено, що у разі несплати за спожиту електричну енергію протягом 10 днів після терміну, зазначеного у договорі чи платіжному документі, та неотримання енергопостачальником повідомлення про оплату на 20 день споживачу надсилається попередження про відключення електричної енергії.

У разі несплати за спожиту електричну енергію на 30 день після отримання споживачем попередження енергопостачальник має право відключити споживача від електричної мережі.

Забороняється відключення споживачів перед вихідними та святковими днями.

У відповідності до п.п.35,36 ПКЕЕН, енергопостачальник має право відключити споживача, зокрема у разі порушення термінів сплати за спожиту електричну енергію у порядку, визначеному пунктом 27 цих Правил, або порушення умов договору про реструктуризацію заборгованості.

Відновлення електропостачання споживача здійснюється протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості після усунення порушень і оплати споживачем заборгованості, витрат на повторне підключення та збитків, завданих енергопостачальнику.

Крім того, ПКЕЕН не передбачається обов`язку інформування місцеві органи влади про припинення електропостачання.

Матеріалами справи підтверджується, що електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 , припинене 18.01.2016 року, тобто у понеділок, що, з врахування приписів ст.73 КЗпП України, не передує вихідним та святковим дням. Цього ж дня було оплачено заборгованість, а 20.01.2016 року оплачено кошти за повторне підключення у сумі 240,90 грн., у зв`язку із чим 21.01.2016 року було відновлено постачання електричної енергії до житлового будинку позивачів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що житловий будинок позивачів відключено від електропостачання з передбачених законодавством підстав, з дотриманням встановленого порядку, а саме, відключенню передувало вручення попередження про необхідність оплати заборгованості за спожиту електроенергію із зазначенням дати, до якої слід оплатити таку, а також із зазначенням конкретної дати відключення у випадку несплати заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що житловий будинок позивачів відключено від електропостачання у відсутності споживача, а акт про припинення електропостачання №0020691 від 18 січня 2016 року, в якому ОСОБА_1 також зазначена споживачем послуг з електропостачання, підписано ОСОБА_3 , який не є споживачем згідно договору, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом другої групи, та саме її син, ОСОБА_3 , здійснює за нею догляд, за що отримує передбачені законом виплати.

Відмовляючи у задоволенні позову, судом вірно враховано те, що позивач ОСОБА_1 неналежним чином виконувала умови договору по оплаті послуг електропостачання, в результаті чого виникла заборгованість, про що відповідачем було складено та вручено під розписку письмове попередження про припинення електропостачання, і у зв`язку з тим, що у встановлений відповідачем термін заборгованість позивачів по оплаті постачання електричної енергії ними не була оплачена, електропостачання до житлового будинку позивачів було припинене.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, з врахуванням того, що законодавством не визначено суму заборгованості, яка дає право постачальнику на припинення постачання електричної енергії, при наявності у позивачів заборгованості по оплаті послуг з постачання електричної енергії, дійшов вірного та обгрунтованого висновку про те, що дії відповідача щодо припинення енергопостачання до житлового будинку позивачів відповідають чинному законодавству.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України передбачає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, а саме: майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»).

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частина 2 статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Така може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Так, за загальним правилом, визначеним ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок доказування обставин сторонами, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Вимога позивачів про відшкодування моральної шкоди, яку позивачі обґрунтовували неправомірними діями відповідачів, суд першої інстанції вірно вважав, що така вимога, всупереч ст. 81 ЦПК України, необґрунтована належними та допустимими доказами.

Позивачами, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідачів, наявності вини відповідачів, якими неправомірними діями відповідачі завдали позивачу моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідачів майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції вірно виходив з відсутності винних дій чи бездіяльності відповідачів, їх недоведеності належними та допустимими доказами, відсутності порушення прав позивачів винними діями та/або бездіяльністю відповідачів, з відсутності вини відповідачів, що свідчить про відсутність підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди.

Суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання дій Кабінету Міністрів України неправомірними щодо не розгляду звернень ОСОБА_1 і стягнення на її користь 10 000 грн. моральної та майнової шкоди, оскільки Кабінет Міністрів України в особі Урядового контактного центру та органів виконавчої влади належним чином реагував на звернення позивача, зокрема останньому надавались відповіді з відповідними роз`ясненнями від Міністерства соціальної політики, зокрема 04.02.2016 року, 25.01.2016 року (т.1 а.с.24 на звороті, а.с.28), від Жидачівської районної державної адміністрації 03.02.2016 року (т.1 а.с.25 на звороті), від Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації 21.01.2016 року (т.1 а.с.28 на звороті), а відтак відповідачем жодних неправомірних дій, які б могли завдати позивачам майнової та моральної шкоди, допущено не було.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 05.08.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк