ПОСТАНОВА

Іменем України

02 листопада 2022 року м. Кропивницький

справа № 398/3012/19

провадження № 22-ц/4809/186/22

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Федоренко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Олександрійського професійного аграрного ліцею на рішення Олексанрійського суду Кіровоградської області у складі судді Нероди Л.М. від 08 жовтня 2021 року у справі за позовом Олександрійського професійного аграрного ліцею до Олександрійської міської ради Кіровоградської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, -

встановив:

У серпні 2019 року Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що Професійно-технічному училищу № 31 м. Олександрії, який за наказам Кіровоградського обласного управління профтехосвіти № 151 від 16.08.1984 утворено внаслідок реорганізації СПТУ № 1 м. Олександрії та правонаступником якого є Олександрійський професійний аграрний ліцей, розпорядженням Ради Міністрів Української РСР № 127-р від 18.02.1961 в постійне користування виділено 183,2 га земель за рахунок земель колгоспу ім. Леніна Олександрійського району. Згідно довідки про забезпечення землею училищ механізації, Олександрійське профучилище № 1, з урахуванням виділеної землі, має всього 343,2 га землі. У травні 1962 року відділом землевпорядження Кіровоградської землевпорядної експедиції обласного управління господарства складено акт перенесення в натурі проекту внутрігосподарського землевпорядження від 18.05.1972, у відповідності з яким училищу № 1 м. Олександрії передано сім полів польових змін загальною площею 309,1 га та три інших ділянки загальною площею 12,3 га.

Позивач, зазначив, що з метою завершення інвентаризації нерухомого майна державної форми власності, що перебуває на балансі навчального закладу та отримання Державних актів на право постійного користування відведеними земельними ділянками, він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, де стало відомо про те, що частина земель, а саме 376 078,45 кв.м., які були відведені в постійне користування училищу у 1962 року, знаходяться в межах міста Олександрія. На підставі отриманої інформації, Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся до Олександрійської міської ради з клопотанням про відведення земельної ділянки розміром 376 078,45 кв.м. Рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №914 від 15.02.2013 року йому відмовлено у погодженні щодо постійного користування земельними ділянками площею 376 078,45 кв. м суміжно з Користівським шосе. В подальшому, Олександрійський професійний аграрний ліцей звернувся до Господарського суду Кіровоградської області з позовом до Олександрійської міської ради про визнання права постійного користування на казану земельну ділянку.

Вказав, що рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 22.08.2017 у справі № 912/1604/17, залишеного без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.11.2017, позов задоволено частково та визнано право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 376 078,45 кв.м., яка знаходиться в межах міста Олександрія та відведення якої здійснювалося на підставі розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 18.02.1961 № 127. Постановою Верховного суду від 11.07.2018 вказані судові рішення були скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач вказав, що при новому розгляді вказаної справи, 14.12.2018 Господарським судом Кіровоградської області ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову, з тих підстав, що позивач не використав своє право на належне оформлення свого права на постійне користування спірними земельними ділянками та роз`яснено, що позивач має право звернутися до компетентних органів для належного оформлення свого права. В порядку ст. 123 ЗК України, ліцей звернувся до Олександрійської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі з метою відведення у постійне користування земельних ділянок загальною площею 376 078,45 кв.м., для дослідних і навчальних цілей за рахунок земель сільськогосподарського призначення, проте у задоволенні даного клопотання йому було відмовлено. Також зазначив, що вважаючи таку відмову Олександрійської міської ради незаконною, її дії були оскаржені до Кіровоградського окружного адміністративного суду.

В процесі розгляду вказаної справи стало відомо, що рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №205 від 16.12.2016 року та №28 від 24.02.2017 року надано дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель на земельну ділянку, орієнтовною площею 74,6 га між Користівським та Кременчуцьким шосе. На підставі розробленої технічної документації із землеустрою була проведена державна реєстрація новоствореної земельної ділянки площею 44,918 га з кадастровим номером :01:004:0001, до складу якої увійшла земельна ділянка загальною площею 376 078,45 кв.м. (37,6078 га), яка була передана у постійне користування училищу на підставі розпорядження Ради міністрів УРСР від 18.02.1961 № 127-р.

24.05.2017 між Олександрійською міською радою Кіровоградської області, з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку укладено договір особистого строкового сервітуту №185, згідно умов якого останнім передано зазначену ділянку з кадастровим номером :01:004:0001 в обмежене платне сервітутне користування.

Згідно додаткової угоди до даного договору від 19 березня 2019 року були внесені зміни до договору, відповідно до яких землекористувачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було замінено на землекористувача ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що вказаний договір особистого сервітуту є удаваним правочином та таким, що укладений з метою приховання вчинення іншого правочину, а саме договору оренди землі. Зазначає, що дана земля надана з метою ведення городництва, а сервітутне користування землею за своєю суттю виключає таке володіння.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив визнати договір особистого строкового сервітуту №185 від 24.05.2017 недійсним.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2021 року у задоволенні позову відмовлено, з підстав недоведеності.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та на порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Зокрема вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, з тих підстав, що позивачем не ставилось питання про визнання договору удаваним, а також, що визнання недійсним удаваного договору не передбачено чинним законодавством.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Олександрійської міської ради Кіровоградської області №205 від 16.12.2016 року та №28 від 24.02.2017 року надано дозвіл на розробку технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель на земельну ділянку, орієнтовною площею 74,6 га між Користівським та Кременчуцьким шосе.

24.05.2017 року між Олександрійською міською радою Кіровоградської області з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку укладено договір особистого строкового сервітуту №185, згідно умов якого останнім передано зазначену ділянку з кадастровим номером :01:004:0001 в обмежене платне сервітутне користування.

Сервітутне землекористування встановлюється на земельну ділянку площею 44,9180 га на 7 років, п. 1.2, 2.1 Договору №185 від 24.05.2017 року про особистий строковий сервітут.

У п. 4.1 даного договору вказано, що категорія земель за основним цільовим призначенням землі житлової та громадської забудови.

Стаття 401 Цивільного кодексу України визначає сервітут як право користування чужим майном, яке може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (стаття 402 ЦК України).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач вказував на те, що спірний правочин був укладений між сторонами з метою передачі земельної ділянки в оренду, яка передбачає фактичне володіння земельною ділянкою, а сервітутне користування землею за своєю суттю виключає таке володіння.

Належних та допустимих доказів про спрямованість волі сторін вказаних правочинів на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені цими правочинами, позивачем суду не надано. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач обґрунтовує позовну заяву на наявності у себе права на спірну земельну ділянку.

Разом з тим, таке обґрунтування є безпідставним, оскільки даний факт є оспорюваним, з приводу чого між позивачем і Олександрійською міською радою Кіровоградської області вирішувався спір в судовому порядку.

Зокрема, постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.07.2018 визначено, що суди попередніх інстанцій, якими визнано за Олександрійським професійним аграрним ліцеєм право постійного користування спірною земельною ділянкою, не врахували, що Земельний кодекс УСРР від 29.11.1922 передбачав обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам правовстановчих документів на землю, а Постановою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету та Ради народних комісарів УСРР "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" від 23.10.1925 також було передбачено, що всі земельні ділянки в межах міської смуги підлягали державній реєстрації, що засвідчувалось актами реєстрації, такими як загальний реєстр (список) землекористувачів волості, та витягами з них, а тому, не з`ясувавши наявності документів, що підтверджують право постійного користування спірною земельною ділянкою, передбачених ст. 193 Земельного кодексу УСРР від 29.11.1922, а також факту внесення позивача до відповідного загального реєстру (списку) землекористувачів, дійшли передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову про визнання за позивачем права постійного користування на спірну земельну ділянку.

Під час нового розгляду, рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 14.12.2018, яке набрало чинності, в позові Олександрійського професійного аграрного ліцею до Олександрійської міської ради Кіровоградської області про визнання права постійного користування загальною площею 376078,45 кв.м. ріллі із земель сільськогосподарського призначення Олександрійської міської ради в межах міста Олександрія, яка знаходиться суміжно з Користівським та Кременчуцьким шосе, відмовлено в повному обсязі.

З огляду на вказане, спірний договір особистого строкового сервітуту №185, укладений між Олександрійською міською радою Кіровоградської області з одного боку та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з іншого боку, від 24.05.2017, згідно умов якого останнім передано зазначену ділянку з кадастровим номером :01:004:0001 в обмежене платне сервітутне користування, жодним чином не зачіпає прав та інтересів позивача.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Олександрійського професійного аграрного ліцею залишити без задоволення.

Рішення Олексанрійського суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.11.2022.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич