Справа № 199/1624/22
РІШЕННЯ

Іменем України

29.09.2022 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Руденко В.В., при секретарі Божко А.В., за участі позивача ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, про визнання правочину недійсним, повернення сторін правочину до первісного стану,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідачів про визнання правочину недійсним, повернення сторін правочину до первісного стану. У підтвердження позовних вимог зазначили, що відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2021 року за позивачем ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку А-10.

Судовим рішенням встановлено, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_6 у період шлюбу за спільні кошти, яка згідно з договором купівлі-продажу від 17.07.2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мартиненко Н.Ю., реєстровий № 2356, була оформлена на ім`я ОСОБА_6 , так як з 20 липня 2001 року по 19 жовтня 2018 року вони перебували у шлюбі.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 переїхав проживати в інше місце, а ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який на той час був неповнолітнім, залишились проживати у квартирі. До липня 2021 року ОСОБА_6 був зареєстрований у квартирі.

03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною було посвідчено договір дарування частки квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , зареєстрований під № 1315.

Позивачі вважають даний договір недійсним, оскільки рішенням суду від 18 березня 2021 року визначено частки у квартирі АДРЕСА_1 , тобто між співвласниками - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 - розподіляється не майно, а право власності, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Правовий режим спільної часткової власності перешкоджає позивачці розпоряджатися належним їй майном без погодження з іншим співвласником. Домовленості щодо виділення частки у спільному майні між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не було.У судовому порядку це питання вони не вирішували, крім того, право користування спільним майном їм не встановлено, як того вимагає чинне законодавство України. Також, уклавши оспорюваний договір дарування ОСОБА_6 позбавив права на житло свого сина - ОСОБА_5 , оскільки йому взагалі ніде буде проживати, так як у квартирі лише дві кімнати. За таких обставин, позивачі посилаються на те, що відповідач ОСОБА_6 не мав права на розпорядження своїм майном, навіть шляхом укладання договору дарування. Просили суд визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідченого 03 серпня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілією Вячеславівною та зареєстрованого під № 1315 зі скасуванням реєстрації цього договору. А також відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру в розмірі 1/2 за ОСОБА_6 .

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні просили позов задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що у законодавстві міститься вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійним, але позивачами у позові не було вказано жодної законної підстави.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Приватний нотаріус ДМНО Кокосадзе Л.В. надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги позивачів не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97 року, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, ст.10 ЦПК України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року).

Судом встановлено, що 18 березня 2021 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення, яким було визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку А-10, іншу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_6 .

03 серпня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування відповідно до якого, ОСОБА_6 подарував належну йому на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 цього Кодексу правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК).

Згідно положень ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 361 ЦК України передбачено, що співвласник має право самостійно розпоряджатися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно до ст. 363 ЦК України частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність.

Відповідно ч. 2 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє.

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положеньч.ч.1-5ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст.215ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до п.п.2, 5 Постанови Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Із врахуванням викладеного, проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним задоволенню не підлягає, оскільки підстави визнання договору дарування від 03 серпня 2021 року, передбачені чинним законодавством відсутні, оскільки правочин укладено відповідно до вимог закону. Визначення порядку користування квартирою чи поділ її в натурі не є обов`язковою передумовою укладання договору дарування частки у праві власності. Також законом не передбачена згода іншого співвласника на укладання договору дарування частки у праві власності іншим співвласником. Посилання представника позивача на порушення законну нотаріусом будь-якими доказами суду не підтверджено. Крім того, позивачами не доведено належними доказами, яке саме їх право порушено укладанням спірного правочину.

Оскільки, не підлягає задоволенню вимога про визнання недійсним договору дарування, то не підлягає задоволенню і похідна від неї вимога про повернення сторін правочину до первісного стану.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, ст.ст. 356,358,361,363 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна про визнання правочину недійсним, повернення сторін правочину до первісного стану,- відмовити.

Судові витрати позивачів у вигляді судового збору віднести за їх рахунок.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення апеляційної скарги.

Суддя В.В. Руденко