Справа № 345/3487/21
Провадження № 22-ц/4808/767/22
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.

за участю апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2022 року, ухвалене у складі судді Миговича О.М. у м. Калуш, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у спільній частковій власності та права власності на спадкове майно за законом,

в с т а н о в и в:

13 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідачу, який є її сином було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на земельну ділянку. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було відмовлено, оскільки такий в цілому зареєстрований на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_4 .

Зазначала, що на момент припинення колгоспного двору його членами були: її померлий чоловік ОСОБА_4 , вона та їх син ОСОБА_5 . У цьому ж житловому будинку була зареєстрована їх дочка ОСОБА_2 зі своєю сім`єю, хоча фактично проживала уже у своєму житловому будинку АДРЕСА_1 , а тому участі у колгоспному дворі вона не приймала, кошти у його ведення не вкладала, тобто її частка у колгоспному дворі відсутня.

Вважає, що спадщину після смерті чоловіка вона прийняла, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном, але помилково подала заяву про відмову від неї. Її сини, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , будучи спадкоємцями першої черги, відмовились від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 . Крім того, від прийняття у спадщину частки у спірному житловому будинку відмовився також відповідач.

На підставі викладеного, просила визнати за нею право власності на спадкове майно, до складу якого входить 1/3 частка житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 .

18 серпня 2021 року ОСОБА_2 також звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення частки у спільній частковій власності та визнання права власності на спадкове майно за законом після смерті батька.

Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина за законом на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку, площею 0,4380 га.

16 липня 2021 року вона звернулася до приватного нотаріуса Локатир М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у видачі такого, у зв`язку із пропуском строку для прийняття спадщини та відсутністю необхідних реквізитів на правовстановлюючих документах.

Вказувала на те, що розмір частки члена колгоспного двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до витягу з погосподарської книги, в будинку АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . Відтак, частка померлого у спірному житловому будинку становить 1/6.

Відповідач відмовився від спадкування частки у вказаному житловому будинку, про що зазначив у своїй заяві про залишення його позову про визнання права власності на спадкове майно, без розгляду. Крім того, від прийняття спадщини відмовилися також дружина спадкодавця ОСОБА_1 та сини спадкодавця ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується відповідними заявами, які містіться у матеріалах спадкової справи.

Із урахуванням викладеного, просила визначити їй 1/6 частку у праві спільної сумісної власності бувших членів колгоспного двору на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 55-58).

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2021 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у спільній частковій власності та права власності на спадкове майно за законом із справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визначено частку у праві спільної сумісної власності бувших членів колгоспного двору на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на 1/6 її частини за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В задоволенні решти зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість.

Зокрема, апелянтка вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність у неї права на спадкування майна після смерті чоловіка, оскільки відповідач, який прийняв спадщину, визнав її позовні вимоги, а відтак суд на підставі частини четвертої статті 206 ЦПК України повинен був ухвалити рішення про задоволення її позовних вимог.

Крім того, апелянтка вважає неправомірним рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо визначення їй 1/6 частки у праві власності на спірний житловий будинок. Так, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_8 (зятю) не належала і не могла належати частка в майні колгоспного двору, оскільки він участі в його створенні не брав ані працею, ані коштами, так як одружився із її дочкою ОСОБА_2 вже після того як на ім`я ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право власності на майно колгоспного двору. Більше того, дочка ОСОБА_2 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 до 1991 року вибули проживати до власного житлового будинку, але місце реєстрації змінили пізніше. Таким чином, апелянтка звертає увагу на те, що станом на 15 квітня 1991 року у спірному будинку проживала вона, її чоловік та їх син ОСОБА_5 .

Також апелянтка зазначає про те, що вимога ОСОБА_2 про визначення частки у спільній частковій власності не підлягає задоволенню й через те, що сплив строк позовної давності та до участі у справі не залучено у якості відповідачів колишніх членів колгоспного двору, тобто її та її сина ОСОБА_5 .

В обґрунтування неповного з`ясування судом всіх обставин справи, апелянтка посилається на те, що суд першої інстанції помилково зазначив у рішенні суду про зустрічний позов, оскільки жодних зустрічних позовів у цій справі не було, а лише окремі позовні вимоги, які згодом було об`єднано в одне провадження.

Із урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позов задоволити, а в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні апелянтка ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задоволити.

Позивачка ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу визнав, просив її задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після його смерті відкрилася спадщина.

Відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 15 квітня 1988 року, виданого виконкомом Голинської сільської ради народних депутатів, в цілому жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , дійсно належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_4 .

У довідці, виданій виконкомом Голинської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 30 січня 2020 року № 63 зазначено, що згідно із записом в погосподарській книзі виконкому Голинської сільської ради за 1986-1990 роки № 13, станом на 15 квітня 1988 року в будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_1 (дружина); ОСОБА_7 (дочка); ОСОБА_5 (син); ОСОБА_8 (зять); ОСОБА_9 (онука).

Станом на 15 квітня 1991 року у вказаному житловому будинку проживали та були зареєстровані ті самі особи, що підтверджується витягом з погосподарської книги № 20 за 1991-1995 роки.

Згідно із матерілами спадкової справи, заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 та заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину подав його син ОСОБА_3 .

Однак, ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок, у зв`язку з тим, що на документі, який посвідчує право власності на житловий будинок відсутні необхідні реквізити, а також у зв`язку із необхідністю визначити частки кожного члена колгоспного двору, оскільки відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 відмовилися від прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4

ОСОБА_2 16 липня 2021 року звернулася до приватного нотаріуса Локатир М.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що нею пропущено строк для прийняття спадщини, на документі, який посвідчує право власності на житловий будинок відсутні необхідні реквізити та у зв`язку із необхідністю визначити частки кожного члена колгоспного двору, оскільки відповідно до статті 112 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, дійшов висновку, що позивачкою не дотримана процедура вступу у спадщину, у зв`язку з чим, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції в цій частині, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У частині першій статті 1269, частині першій статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частинами п`ятою, шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Статтею 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних справ та інтересів може бути визнання права.

За змістом пункту 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 викладено висновок про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, ОСОБА_1 вказувала на те, що спадщину після смерті чоловіка вона прийняла, оскільки фактично вступила у володіння спадковим майном.

Однак, вказані доводи позивачки спростовуються матеріалами спадкової справи, в яких міститься заява останньої про відмову від прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 . Доказів визнання вказаної відмови недійсною суду не надано, також не надано доказів того, що вона скористалася своїм правом на відкликання зазначеної заяви.

За таких обставин, враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 спадщину після смерті чоловіка не прийняла, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог, оскільки визнання права власності на спадкове майно можливе лише у випадку прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був задоволити її позовні вимоги, оскільки відповідач ОСОБА_3 , який прийняв спадщину, визнав її позов, не впливають на правовий результат вирішення спору та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки визнання позову відповідачем не є безумовною підставою для задоволення позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, відсутні.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги щодо неправильності вирішення судом першої інстанції спору в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у спільній частковій власності та права власності на спадкове майно за законом.

Так, розглядаючи вказані позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року, тобто на день припинення існування колгоспного двору належав на праві спільної власності в рівних частках голові та членам колгоспного двору.

Оскільки станом на цю дату у спірному житловому будинку були зареєстровані та проживали: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (дружина), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_8 (зять), ОСОБА_9 (онука), то кожному з них належало по 1/6 частині домогосподарства.

На підставі викладеного, суд першої інстанції визначив ОСОБА_2 , 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , як члену колгоспного двору.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає передчасними, у зв`язку з неповним з`ясуванням судом всіх обставин справи.

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц зазначено, що всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не врахував, що оскаржуване рішення суду може вплинути на права та обов`язки інших осіб, які не залучені до участі у справі, проте, які станом на день набрання чинності Законом України «Про власність», у спірному житловому будинку, який має статус колгоспного двору, були зареєстровані та проживали в ньому ( ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,ОСОБА_8 ОСОБА_9 ), що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

З огляду на це, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка окрім інших співвласників також не була залучена до участі у справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 , проте, як встановлено судом апеляційної інстанції, оскаржуване рішення безпосередньо стосується її прав, в тому числі.

Крім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги щодо помилковості зазначення судом першої інстанції про наявність зустрічного позову у даній справі, оскільки в даному випадку об`єднано в одне провадження справи за позовами різних позивачів до одного й того ж відповідачів, у той же час, будь-які зустрічні вимоги учасниками справи не пред`являлися.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача (до неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови у позові.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у спільній частковій власності та права власності на спадкове майно за законом.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 квітня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у спільній частковій власності та права власності на спадкове майно за законом скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частки у спільній частковій власності та права власності на спадкове майно за законом відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 жовтня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта