ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 липня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/530/21

Головуючий у першій інстанції - Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/761/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2022 року (місце ухвалення - смт Варва) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору фінансового кредиту,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року адвокат Зарічна Л.А., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору фінансового кредиту. В обгрунтування позову посилалась на те, що у жовтні 2020 року, під час переїзду з міста Чернігова до смт Варва, у ОСОБА_1 було викрадено сумку з особистими речами, в якій, серед іншого, знаходилися паспорт громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків та кредитні картки, у зв`язку з чим позивачка зверталась до правоохоронних органів.

Вказує, що у березні 2021 року позивачкою було отримано повідомлення від ТОВ «ГОУФІНГОУ» з вимогою погасити заборгованість за невідомим їй кредитним договором на суму 11000 грн.

Вважає, що вказаний кредитний договір від імені позивачки був укладений шляхом шахрайських дій, вона цього договору не укладала, будь-яких дій на отримання кредитних коштів за ним ні в письмовому, ні в електронному вигляді не вчиняла, кредитний договір не підписувала. Також наголошує, що за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за фактом заволодіння грошовими коштами шляхом обману з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України.

Посилаючись на положення ч. 3 ст. 203 ЦК України, у позові представник ОСОБА_1 - адвокат Зарічна Л.А. просить визнати недійсним договір про надання фінансового кредиту № /334860 із додатком № 1 від 13.11.2020 та додатком № 2 від 22.12.2020, укладений між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ОСОБА_1 .

Рішенням Варвинського районного суду від 31.05.2022 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ГОУФІНГОУ» про визнання недійсним договору фінансового кредиту, відмовлено.

Рішення судом першої інстанції обґрунтовано відсутністю правових підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки ОСОБА_1 не довела, що не підписувала договір про надання фінансового кредиту за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що в неї було викрадено паспорт громадянина України, реєстраційний номер платника податків, як і не підтвердила, що вона втратила мобільний телефон з номером НОМЕР_1 та банківську картку № НОМЕР_2 , не надала суду жодних доказів на підтвердження протиправних дій будь-яких сторонніх осіб при укладенні договору, в тому числі шахрайських дій третіх осіб щодо використання її персональних даних, а також доказів того, що розрахунковий рахунок, на який було перераховано кошти, їй не належить.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - Зарічна Л.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами скарги, рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим через недоведеність та неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування наявності підстав для скасування рішенння суду першої інстанції заявник посилається, що судом першої інстанції не взято до уваги докази позивачки на підтвердження того, що вона не укладала оспорюваного кредитного договору, не вчиняла будь-яких дій на отримання кредитних коштів за ним ні в письмовому, ні в електронному вигляді або у будь-який інший спосіб, не здійснювала дій, що могли призвести до укладення кредитного договору від її імені третіми особами.

Вважає помилковим висновок суду про те, що позивачка має в мережі Інтернет особистий кабінет з розміщеною пропозицією укласти електронний договір (оферту) у формі кредитного договору, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що особистий кабінет був створений та на час укладення оспорюваного договору належав саме позивачці, а не третій особі, яка використала персональні дані ОСОБА_1 .

Заявник зазначає, що судом не враховано, що необхідні для проходження процедури ідентифікації для отримання кредиту персональні дані (РНОКПП, паспортні дані, номер телефону, місце реєстрації, реквізити банківської картки, місце роботи, сімейний стан та контактні дані), можуть бути відомими не лише позивачці, а і третім особам.

Наголошує, що відсутність доказів отримання саме позивачкою одноразового ідентифікатора, відсутність доказів реєстрації саме позивачки у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, відсутність доказів отримання саме позивачкою коштів за оспорюваним кредитним договором, свідчить про обґрунтованість вимог та наявність підстав для задоволення позову.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 13.11.2020 між ТОВ «ГОУФІНГОУ» та ОСОБА_1 укладений Договір про надання фінансового кредиту № /334860 (а.с. 8-10, 55-56), за умовами якого позивачка отримала грошові кошти у розмірі 4000 грн у позику на умовах фінансового кредиту, строком на 30 днів до 12.12.2020, зі сплатою фіксованої процентної ставки за користування кредитом в розмірі 2,5 % на день (п. 1.2-1.3 договору).

Кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної Клієнтом (п. 1.4 договору).

Пунктом 1.5 договору передбачено, що невід`ємною частиною цього договору є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті Товариства https://www.gofingo.com.ua/.

Пунктом 1.4 розділу 1 та пунктами 2.1, 2.2, 2.3, 2.9, 2.10. 2.17, 2.18 розділу 2 Публічної пропозиції (Договір оферти) ТОВ «ГОУФІНГОУ» на укладення договору про надання фінансового кредиту, передбачено, що Клієнт, виконуючи дії, передбачені даною офертою, зокрема шляхом подання заявки на сайті Товариства, виражає свій намір отримати фінансовий кредит та акцептує пропозицію (оферту) Товариства, приєднуючись до договору в цілому. Клієнт здійснює оформлення кредиту шляхом оформлення Заявки на отримання кредиту на Сайті Товариства, обов`язково вказуючи всі дані, зазначені в заявці як обов`язкові для заповнення. Клієнт обирає персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет. При підписанні документів на телефонний номер Клієнта направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у виді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором є підтвердженням особи Клієнта. Сторони домовились, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. На підставі даних, зазначених у заявці, інформаційна система Товариства здійснює реєстрацію заявника на Сайті Товариства і формує Особистий кабінет Клієнта. З метою впевненості, що Клієнт є власником вказаної банківської платіжної карти, Товариство має право здійснити верифікацію зазначеної карти. Для цього а автоматичному режимі на банківському картковому рахунку Клієнта блокується випадкова сума до 3 (трьох) гривень, точне значення якої Клієнту необхідно вказати у відповідному полі на Сайті Товариства. У разі згоди із запропонованими умовами кредитування, Клієнт підписує індивідуальну частину договору за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора. Товариство не пізніше 3 робочих днів з дати підписання договору Сторонами надає кредит шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на банківську картку Клієнта, зазначену клієнтом у Заявці.

Відповідно до п. 6.1 договору він укладений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

У розділі договору «Реквізити та підписи сторін» вказано ідентифікуючі відомості ТОВ «ГОУФІНГОУ» (місцезнаходження, телефон, код ЄДРПОУ, IBAN, МФО) та ОСОБА_1 (адреса, телефон, РНОКПП, адреса електронної пошти).

Також, за матеріалами справи, 22.12.2020 ОСОБА_1 подала заявку на продовження строку дії договору № /334860 від 13.11.2020 та уклала з ТОВ «ГОУФІНГОУ» додаткову угоду № 2 до вказаного договору (а.с. 10, зворот).

Роздруківкою повідомлень з веб-сторінки (а.с. 57), наданою відповідачем, підтверджується, що всі одноразові ідентифікатори, внесені на веб-сторінку 13.11.2020 та 22.12.2020, були надіслані на телефонний номер НОМЕР_1 , який вказано у Заявці позивача (а.с. 33).

Договір, додаток до нього підписані обома сторонами електронним підписом одноразовим ідентифікатором GFG123 (директор Іващенко І.В.) та R22434 ( ОСОБА_1 ), а Додаткова угода № 2 підписана Остапенко М.В. електронним підписом /аналогом власноручного підпису з одноразовим ідентифікатором R93288.

У оспорюваному договорі, серед іншого, зазначені паспортні дані ОСОБА_1 , РНОКПП, місця реєстрації та проживання, контактні дані та номер банківської картки/рахунку НОМЕР_3 .

З інформаційної довідки ТОВ «ПЛАТЕЖІ ОНЛАЙН» вбачається, що 13.11.2021 на сайті GOFINGO.COM.UA через платіжний сервіс «Platon» була проведена успішна транзакція типу «видача» кредиту (4 000,00); номер картки, на яку проведена видача НОМЕР_2 (а.с. 51).

Перерахування коштів у сумі 4 000,00 грн на картковий рахунок НОМЕР_4 в АТ «Ощадбанк», який належить ОСОБА_1 , підтверджується також і випискою по картковому рахунку (а.с. 84-101).

ТОВ «ГОУФІНГОУ» є зареєстрованою у належному порядку фінансовою установою, що надає фінансові послуги, зокрема з кредитування, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 7).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки ОСОБА_1 не довела, що не підписувала договір про надання фінансового кредиту за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, що в неї було викрадено паспорт громадянина України, реєстраційний номер платника податків, як і не підтвердила, що вона втратила мобільний телефон з номером НОМЕР_1 та банківську картку № НОМЕР_2 , не надала суду жодних доказів на підтвердження протиправних дій будь-яких сторонніх осіб при укладенні договору, в тому числі шахрайських дій третіх осіб щодо використання її персональних даних, а також доказів того, що розрахунковий рахунок, на який було перераховано кошти, їй не належить.

З таким висновком місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Статтями 16, 203, 215 ЦК України передбачено, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Статті 6 та 627 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У частинах першій та другій статті 639 ЦК України зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина перша статті 642 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України).

Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір укладений в електронній формі. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законами України «Про електронну комерцію» та «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до статтей 3, 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції, чинній на час укладення договору позики) електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Згідно з частиною першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Отже, як встановлено судом та підтверджуться матеріалами справи, спірний кредитний договір укладений між сторонами на підставі прийняття (акцепту) пропозиції (оферти) кредитодавця, яка розміщена в інформаційгно-телекомунікаційній системі кредитодавця та опублікована на його офіційному сайті, та шляхом оформлення та подання позивачкою ТОВ «ГОУФІНГОУ» відповідної заявки на укладення кредитного договору № /334860 від 13.11.2020 та перерахування на її картковий рахунок суми кредиту 4000 грн, а тому доводи ОСОБА_1 про те, що вона не укладала вищевказаного кредитного договору, не вчиняла будь-яких дій на отримання кредитних коштів за ним ні в письмовому, ні в електронному вигляді або у будь-який інший спосіб, не здійснювала дій, що могли призвести до укладення кредитного договору від її імені третіми особами, а також щодо непідписання нею договору за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, з отриманням нею листа на електронну пошту та/або смс-повідомлення, не можуть бути взяті до уваги, оскільки спірний договір укладено з використанням нею електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказувала, що у жовтні 2020 року у неї було викрадено паспорт, РНОКПП та кредитні картки, після чого за допомогою даних документів шахрайським способом було укладено оспорюваний кредитний договір.

На підтвердження вказаного ОСОБА_1 до позову додано лише повідомлення Прилуцької місцевої прокуратури, у якому зазначено, що її заяву щодо внесення відомостей до ЄРДР за фактом оформлення на її ім`я кредиту та заволодіння грошовими коштами розглянуто та 27.01.2021 прокуратурою за фактом заволодіння грошовими коштами шляхом обману внесено відомості до ЄРДР за № 0000013 з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 6).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).

Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц, в якій з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30.09.2015 у справі № 6-780цс15 та від 11.10.2017 у справі № 6-1374цс17.

У частині 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 12 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та правових позицій Верховного Суду, саме ОСОБА_1 як позивачка та особа, яка стверджує про порушення її прав, повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог - втрату паспорта, РНОКПП та кредитних карток і оформлення кредитного договору шахрайським способом третіми особами.

На виконання вимог ст. 12 ЦПК України, всупереч процесуального обов`язку, позивачкою не надано суду першої інстанції та не представлено апеляційному суду належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження підстав та обставин позовних вимог.

Апеляційний суд враховує також, що повідомлення Прилуцької місцевої прокуратури про внесення відомостей до ЄРДР за №0000013 від 27.01.2021 за фактом заволодіння коштами шляхом обману з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 190 КК України, на яке посилається позивачка, не містить інформації яка б свідчила саме про крадіжку згадуваних паспорта, РНОКПП та платіжної картки, і не підтверджує достовірно, що вказане кримінальне провадження з приводу заволодіння грошовими коштами стосується саме оспорюваного договору.

Доказів того, що ОСОБА_1 зверталася до правоохоронних органів з повідомленням про викрадення її паспорта, РНОКПП та кредитних карток, а також доказів отримання нею нового паспорта чи дублікату РНОКПП, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, належний позивачці картковий рахунок, на який було зараховано кредитні кошти, не був заблокований ні до, ні після втрати вищевказаних документів у жовтні 2020 року, а також і після зарахування кредитних коштів 13.11.2020. При цьому, після зарахування кредитних коштів належний позивачці картковий рахунок використовувався систематично та у звичайному режимі в основному для розрахунку у магазинах, оплати мобільного зв`язку та переказу коштів.

Також, із зазначеної банківської виписки вбачається, що кредитні кошти на картковий рахунок позивачки № НОМЕР_4 протягом 2019-2021 років зараховувались неодноразово.

Таким чином, є необгрунтованими посилання заявниці щодо неврахування районним судом того, що необхідні для проходження процедури ідентифікації для отримання кредиту персональні дані (РНОКПП, паспортні дані, номер телефону, місце реєстрації, реквізити банківської картки, місце роботи, сімейний стан та контактні дані), можуть бути відомими не лише позивачці, а і третім особам. Доказів внесення цих даних до заяви на укладення кредитного договору не ОСОБА_1 , а іншою особою, до суду не надано.

З урахуванням вищевикладених норм чинного законодавства, встановлених обставин справи та наданих на їх підтвердження чи заперечення доказів, оцінених судом у сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 31 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 14.07.2022.

Головуючий Судді: