Справа № 191/756/21
Провадження № 2/191/253/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2022 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря Лобової Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області у спрощеному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

15.03.2021 року позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 10 лютого 2014 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, на підставі якого відповідач отримала від нього в борг грошові кошти в розмірі 140000,00 грн., які зобов`язалася повернути до 01 грудня 2017 року, про що особисто склала розписку. На даний час отримані в борг грошові кошти відповідач позивачу не повернула, у зв`язку з чим раніше він звертався до суду з позовом про стягнення з неї суми позики, однак позов був залишений без розгляду. Отже, оскільки відповідач свої зобов`язання не виконала, грошові кошти не повернула, позивач просить суд стягнути з неї суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції станом на 01 березня 2021 року в розмірі 301420,00 грн., три відсотки річних за 7 років в розмірі 29400,00 грн., а також судові витрати по справі в сумі 3308,20 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав суду відзив на позов, де зазначив, що наприкінці 2010 року між ОСОБА_2 , як власницею земельного паю, та ОСОБА_1 був укладений усний договір, на підставі якого відповідач передала позивачу у строкове користування земельну ділянку, за що останній їй щорічно позивач-орендатор сплачував грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. У 2014 році у зв`язку з потребою грошових коштів відповідач звернулася до позивача з проханням виплатити їй грошові кошти за земельну ділянку на два роки наперед в розмірі 10000,00 грн., на що позивач погодився, однак з умовою написання нею розписки про взяття грошових коштів в борг, як гарантії того, що відповідач не буде передавати земельну ділянку в оренду іншій особі. 10 лютого 2014 року позивач написала таку розписку, оскільки потребувала грошей, в якій зазначила, що отримала у позивача в борг грошову суму в розмірі 140000,00 грн., яку зобов`язалася повернути до 01 грудня 2017 року. Насправді такої суми грошових коштів вона від позивача не отримувала, а взяла 10000,00 грн. в рахунок сплати орендної плати за землю за два наступні роки. Підтвердженням вказаного факту є аудіозапис розмови між сторонами, з якої вбачається те, що позивач підтвердив факт перебування у нього в користуванні належного відповідачу земельного паю, висловив своє обурення з приводу передачі паю в оренду іншій особі, а також фактично визнав, що грошові кошти в розмірі 140000,00 грн. він відповідачу не передавав і заявив, що має намір у судовому засіданні повідомити неправдиві відомості щодо отримання відповідачем від нього вказаної грошової суми, якщо відповідач не укладе з ним договір оренди земельного паю. Після складання вищезазначеної розписки позивач три роки користувався земельним паєм і орендної плати відповідачу не сплачував, тому досягнута між сторонами згода була виконана. Також представник відповідача зазначив, що позивачем до позовної заяви надані копії документів, які належним чином не завірені, що свідчить про їх недопустимість в якості доказів у справі. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач надав суду відповідь на відзив, де зазначив, що відповідачем визнано факт особистого складання нею розписки про отримання від позивача грошових коштів, що свідчить про допустимість в якості доказу копії розписки, яка була посвідчена суддею. Вказана розписка підтверджує факт перебування сторін у договірних правовідносинах і отримання відповідачем від позивача в борг грошової суми 140000,00 грн. Ні про які інші умови договору чи суми боргу в розписці не йдеться. Просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача надав суду заперечення, де зазначив, що у відповіді на відзив позивач взагалі не згадує про вказану розмову між сторонами, аудіозапис якої наданий суду, що свідчить про визнання ним того факту, що така розмова мала місце і те, що розписку відповідач склала вимушено і зазначених в розписці грошових коштів насправді не отримувала. Просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити. Також підтвердив викладені у позовній заяві обставини і зазначив, що на прослуханому судом аудіозаписі його розмови з відповідачем, на які остання посилається, голос йому не належить. Грошові кошти в розмірі 140000,00 грн. він позичив відповідачу і в якості застави остання передала йому державні акти на земельні паї її та чоловіка.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала і підтримала обставини, викладені у відзиві на позов. Також зазначила, що вказаних в розписці грошових коштів вона від позивача не отримувала, а сама розписка була нею складена вимушено, через матеріальні проблеми. Без написання такої розписки позивач дати їй гроші в рахунок виплати орендної плати за земельний пай в розмірі 10000,00 грн. за два роки наперед відмовлявся, а їй невідкладно потрібні були грошові кошти.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав і підтримав обставини, викладені у відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що він є сином відповідача ОСОБА_2 . В якій саме сумі його мати отримала від позивача грошові кошти в рахунок виплати орендної плати наперед йому невідомо, але гроші взяла у зв`язку з матеріальними труднощами. Мати казала, що приблизно у 2014-2015 році вимушено склала розписку про те, що начебто вона отримала від позивача у позику грошові кошти в розмірі 140000,00 грн. Розписка була складена в якості гарантії, щоб мати не передала земельну ділянку в оренду іншій особі, оскільки земельною ділянкою користувався позивач. З 2014 року по 2017 рік позивач орендну плату не сплачував. У 2017 році мати вирішила передати земельну ділянку іншій особі, у зв`язку з чим позивач прийшов до них додому і став погрожувати, що повідомить в суді недостовірну інформацію про те, що мати отримала вказані в розписці грошові кошти. При цьому він пропонував дати матері грошові кошти, вказані в розписці, однак мати відмовилася. Вказану розмову свідок записав на мобільний телефон, який в подальшому був пошкоджений, однак мається аудіозапис цієї розмови на диску.

Під час судового розгляду справи по суті судом були оглянуті письмові докази по справі, прослуханий наданий відповідачем аудіозапис..

Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В підтвердження позовних вимог позивач надав суду копію посвідченої суддею розписки, складеної відповідачем ОСОБА_2 10 лютого 2014 року, згідно умов якої відповідач отримала від позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти в розмірі 140000,00 грн., які зобов`язалася повернути до 01 грудня 2017 року, а у разі неповернення коштів земельний пай залишається позивачу ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Одночасно з цим частиною першою статті 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

У зв`язку з вищезазначеним, договір позики може бути укладений між сторонами в усній формі, оскільки у разі недодержання письмової форми такого договору його недійсність цивільним законодавством не передбачена.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, у разі недодержання письмової форми договору позики сторона повинна довести факт укладення договору доказами, визначений перелік яких зазначений в ч.2 ст.1047 ЦК України.

Зазначене положення також закладене в ч.1 ст.218 ЦК України, згідно якої заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Факт наявності у позивача оригіналу розписки підтверджується її копією, яка була посвідчена суддею і достовірність якої було перевірено.

Крім того, факт складання вказаної розписки особисто відповідачем останньою не оспорювався.

Таким чином, судом встановлений факт особистого складання відповідачем ОСОБА_2 розписки про отримання від позивача в позику грошових коштів в сумі 140000,00 грн.

За загальним правилом наявність у позикодавця оригіналу розписки позичальника про отримання в позику грошових коштів є підтвердженням того факту, що позичальник отримав у позикодавця вказану в розписці грошову суму і поки оригінал розписки знаходиться у позикодавця вважається, що свої зобов`язання щодо повернення отриманої позики позичальником не виконані.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, обов`язковою умовою визнання договору позики укладеним, а відповідно виникнення у позичальника обов`язку повернути позику, є не лише сам по собі факт складання позичальником розписки, а й отримання ним від позикодавця обумовленої суми позики.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, зі змісту вказаних норм вбачається, що судовому захисту прав, свобод чи законних інтересів особи передує їх порушення і позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести обставини, внаслідок яких такі порушення відбулися.

З метою доведення обставин надання відповідачу позики в сумі 140000,00 грн. позивач надав суду копію розписки, проти складання якої не заперечувала і сама відповідач.

Однак, у ст.1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При цьому, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

В обґрунтування заперечень проти позову відповідач зазначила, що обумовленої в розписці суми позики вона насправді від позивача не отримувала, а склала розписку вимушено на вимогу позивача у зв`язку з важкими обставинами.

В підтвердження вказаного факту відповідач надала суду аудіозапис і зазначила, що на ньому здійснений запис розмови між нею і позивачем, з якої вбачається те, що позивач підтвердив факт перебування у нього в користуванні належного відповідачу земельного паю, висловив своє обурення з приводу передачі паю в оренду іншій особі, а також фактично визнав, що грошові кошти в розмірі 140000,00 грн. він відповідачу не передавав і заявив, що має намір у судовому засіданні повідомити неправдиві відомості щодо отримання відповідачем від нього вказаної грошової суми, якщо відповідач не укладе з ним договір оренди земельного паю.

Вказаний аудіозапис був прослуханий судом за участю учасників процесу і позивач у судовому засіданні зазначив, що голос на аудіозапису схожий на його голос, однак йому не належить.

У такому випадку, виходячи з положень ч.1 ст.81 ЦПК України, оскільки наданий відповідачем доказ в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивачем оспорюється, то саме позивач повинен довести суду про неналежність вказаного доказу у справі.

Відповідно до ч.2 ст.102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Зі змісту ч.1 ст.103 ЦПК України вбачається, що суд призначає експертизу у справі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Очевидно, що у даному випадку для ідентифікації голосу на аудіозапису необхідні спеціальні знання у сфері, іншій ніж право, і єдиним належним і допустимим доказом цьому може бути лише висновок судової фоноскопічної експертизи.

В той же час, відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Зі змісту ч.7 ст.81 ЦПК України вбачається, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, позивач в порядку ст.116 ЦПК України не був позбавлений можливості і, з метою спростування належності наданого відповідачем доказу у вигляді аудіозапису, повинен був подати суду клопотання про призначення судової фоноскопічної експертизи, однак такого клопотання не заявив.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, не спростування наданого відповідачем доказу в обґрунтування заперечень проти позову не надають суду можливості впевнитися в достовірності отримання відповідачем від позивача у позику зазначеної в розписці грошової суми 140000,00 грн.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що у даному випадку ухвалення судового рішення на користь позивача буде свідчити про те, що суд встановив викладені позивачем у позові обставини, ґрунтуючись на припущеннях, що суперечить вимогам ч.6 ст.81 ЦПК України.

Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що надані під час судового розгляду справи показання свідка ОСОБА_4 суд не бере до уваги, оскільки згідно ст.1051 ЦК України такі докази у даному випадку не є належними і допустимими.

Що стосується судових витрат по справі, то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 3308,20 грн. покладаються на нього і стягненню з відповідача на його користь не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.207, 218, 1046, 1047, 1051 ЦК України, ст.ст.4, 11, 12, 13, 78, 81, 102, 103, 116, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

На рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його повного складення до Дніпровського апеляційного суду може бути подано апеляційну скаргу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 листопада 2022 року.

СуддяА. В. Твердохліб