Житомирський апеляційний суд
Справа №296/5028/18 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 5 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/5028/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 квітня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Сингаївського О.П. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями, а також автомобіль КІА Cerato, 2008 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , визначити ідеальні частки сторін у вказаному майні та поділити його в натурі.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони з 1997 року по 2015 рік перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого придбали зазначене вище майно за спільні кошти, а тому воно є спільним сумісним майном подружжя і має бути поділене між ними.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 22 квітня 2021 року провадження у справі в частині позовних вимог про поділ майна за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку в майні закрито.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 транспортний засіб автомобіль КІА Cerato, 2008 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визначено ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спільному сумісному майні - автомобілі КІА Cerato, 2008 року випуску, чорного кольору, шасі НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 по 1/2 частині.

В задоволенні позову в частині визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 із господарськими будівлями, та визначення ідеальних часток сторін в ньому - відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позову і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити та визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що відповідачем не спростовано презумпції спільності майна подружжя, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у позові про визнання спірної частини будинку спільним сумісним майном подружжя.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.10.1997, який рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21.10.2015 було розірвано.

На підставі свідоцтва про шлюб від 19.10.2018 відповідач змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с. 68).

Згідно договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 19 травня 2001 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_6 купила 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2 . Жилий будинок шлакоблочний , обкладений цеглою, жилою площею 88,6 кв.м. До будинку належать: літня кухня літ. «В», сараї літ. «Г», «Д», уборна літ «У», огорожа №1-2, дв. покриття І. Продаж цей сторонами оцінено на суму 11872грн., яку продавець одержала до підписання цього договору (т.1а.с.8).

Відповідно до розписки від 19 травня 2001 року ОСОБА_6 прийняла від своїх батьків-батько ОСОБА_7 та мати ОСОБА_8 , грошові кошти в розмірі 40 000грн. для купівлі житлового будинку: 47/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с.35(копія), т.2 а.с.168 (оригінал).

Вирішуючи спір в оскаржуваній частині, суд першої інстанції вказав, що як вбачається із копії розписки від 19.05.2001, ОСОБА_6 прийняла від своїх батьків грошові кошти в розмірі 40 000 грн. для купівлі 47/100 жилого будинку за адресою АДРЕСА_3 . Вказаний факт придбання житла позивачем не оспорений та не спростований, тому суд погоджується із твердженням відповідача про те, що спірна частина будинку придбана нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині з огляду на таке.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України)

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Судом встановлено, що спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно було застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Враховуючи те, що спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягали статті 22, 24, 28 КпШС України. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними (Постанова Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15).

Згідно із статтею 24 КпШС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню ( постанова Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 754/2265/17).

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18 зазначено, що застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається ОСОБА_1 заперечував обставини придбання спірної нерухомості за особисті кошти дружини, вказував, що частина будинку придбана за кошти подружжя, а батько ОСОБА_2 не міг ставити свій підпис на розписці, через короткий термін після придбання частини будинку він помер.

В апеляційному суді позивач заявив клопотання про витребування оригіналу розписки з метою проведення відповідної судової експертизи. В подальшому клопотання про призначення експертизи не заявляв, надавши до суду докази на підтвердження його роботи та отримання доходів (т. 2 а.с. 94-101).

Пояснював, що 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 було придбано в період перебування сторін у шлюбі, за їх спільні кошти і для їх спільного використання, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що покупцем за договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 травня 2001 року зазначено відповідачку.

Колегія суддів вважає, що такі доводи є обґрунтованими, оскільки надана відповідачкою розписка про отримання коштів від батьків на підтвердження обставин придбання спірної квартири за її особисті кошти, не може бути визнана належним доказом, оскільки відомості про те, що ОСОБА_3 такі кошти отримала у особисту власність у цьому документі відсутні.

Зазначення в поясненнях сторін на отримання коштів у позику також не може бути враховано, оскільки не надано доказів, що кошти повертались, а погашення коштів відбувалось особистими коштами відповідачки, а не спільними коштами подружжя.

Не може розцінюватись розписка і як договір дарування, оскільки з її змісту, знову ж таки, не вбачається, що кошти подаровані особисто ОСОБА_3 , а не в інтересах сім`ї. Окрім того договір дарування на таку суму мав би бути оформлений в установленому законом порядку.

Таким чином, ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили, що кошти, які були витрачені на придбання спірного житла, є її особистими коштами, а отже, не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Отже, спірна нерухомість набута сторонами в період шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, де частки чоловіка та дружини є рівними, а тому підлягає поділу у рівних частках, що узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову та визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно - 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з визначенням ідеальних часток сторін у цьому майні - по 1/2 частині за кожним.

У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно - 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визначити ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільному сумісному майні - 47/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 по 1/2 частині за кожним.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3025 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07.11.2022.

Головуючий Судді