Справа № 275/733/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2022 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Миколайчука П.В.,

із секретарем судового засідання Довгаленко О.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду смт. Брусилів Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувсь з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_1 і після смерті якої відкрилась спадщина на указаний будинок. Разом з ОСОБА_5 за вказаною адресою тривалий час постійно проживав і позивач. При житті ОСОБА_5 посвідчила заповіт, за яким усе своє майно заповіла позивачу. 08.10.2020 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріус відмовив у його видачі, так як був пропущений строк подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, після смерті ОСОБА_5 заяву про прийняття спадщини також подала ОСОБА_4 , її онучка та донька позивача. Вказує, що проживав з матір`ю без реєстрації на момент її смерті, тому вважає себе спадкоємцем, який прийняв спадщину. На підставі викладеного позивач просив встановити факт постійного проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю до часу відкриття спадщини та визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на спадковий житловий будинок з надвірними будівлями.

Ухвалою судді від 30.08.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

22.09.2021 до суду від представника відповідача адвоката Нестеренка М.М надійшов відзив, у якому проти позову заперечив. Вказав, що надана позивачем довідка № 840 від 25.08.2021, згідно з якою він постійно проживає в будинку по АДРЕСА_1 з 2013 року, не відповідає дійсності, не ґрунтується на жодних документах. Вказав, що позивач ніколи постійно не проживав з матір`ю, лише навідувався до неї, а постійно проживає в АДРЕСА_2 . Спадкодавець проживала сама, в зв`язку з цукровим діабетом та ампутацією однієї ноги була інвалідом 1 групи, отримувала соціальну допомогу (яка виражалася в призначенні особи для догляду за інвалідом, в зв`язку з відсутністю інших осіб, які могли б здійснювати догляд), отримувала житлову субсидію саме як одну особу. Поховання спадкодавця, яка являється бабою відповідача, відбулося відповідачем, відповідач отримала в зв`язку з цим допомогу на поховання та утримала в органах РАЦС свідоцтво про смерть баби. Позивач, який являється батьком відповідача, не проживаючи в будинку на момент смерті спадкодавця, не приймав участі в її догляді та похованні. Вважав позов безпідставним та таким що не підлягає задоволенню.

Ухвалою судді від 25.10.2021 позовна заява була залишена без руху, надано термін для виправлення недоліків. На виконання указаної ухвали 29.10.2022 позивачем надано суду заяву з додатками.

16.11.2022 в судовому засіданні протокольною ухвалою постановлено витребувати з Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області інформацію: на підставі яких документів видана довідка № 840 від 25.08.2021;- первинні документи на підставі яких була видана довідка № 840 від 25.08.2021; - належним чином завірені копії погосподарських книг за 2010-2015 роки, 2015-2020 роки на домогосподарство померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка проживала в АДРЕСА_1 . Витребувані докази надано суду 10.01.2022.

26.11.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому позивач підтвердив доводи позову, додатково вказав, що його мати ОСОБА_5 не могла самостійно себе обслуговувати, потребувала постійного стороннього догляду, який надавався позивачем. Також позивач від імені матері звертався до установ та організацій району по різних питаннях, а також проводив оплату за комунальні послуги, від імені матері ОСОБА_5 . При цьому з липня 2016 року допомога по догляду також надавалася працівником управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_6 . Те, що соціальний працівник надавала допомогу по догляду за моєю матір`ю ОСОБА_5 ОСОБА_6 з 12.07.2016 року по 11.11.2019 року та здійснення поховання ОСОБА_5 відповідачкою не спростовує того, що позивач постійно проживав з матір`ю. Просив суд позов задовольнити.

Ухвалою судді від 20.01.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду

Позивач в судовому засіданні зазначав, що дійсно проживав у м.Києві, а після проведення операції матері переїхав до неї в с.Хомутець. Вказав на неприязні відносини з донкою, відповідачем у справі. Також вказав, що прописаний в своїй кватирі в м.Києві, яку тривалий час здавав знайомим в оренду, а сам проживає з 2015 року в материній хаті. Також повідомив, що коли після смерті матері усно звернувся до нотаріуса, той йому роз`яснив, що оскільки позивач проживав з матір`ю, то заяви подавати не потрібно. Коли вже через деякий час звернувся для оформлення спадщини, то нотаріус відмовив у такому, так як місце прописки не співпадало з місцем проживання спадкодавця (матері). Вказав, що доглядальниця ОСОБА_7 приходила лише на кілька годин, інший час він займався господарством і доглядом за матір`ю, від її імені звертався за субсидією тощо. Просив позов задовольнити.

Представник позивача - адвокат Києнко Д.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Вказав, що наявні докази свідчать про проживання позивача разом з матір`ю на момент її смерті, а його спосіб життя чи можливий неналежний догляд за матір`ю похилого віку та не участь в похованні не спростовують вказану вище обставину та, відповідно, його віднесення до спадкоємців за заповітом після смерті матері. Просив позов задовольнити.

У судове засідання відповідачка не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, її інтереси представляє представник, тому суд розглядає справу без участі відповідача на підставі ст. ст. 211, 223 ЦПК України.

Представник відповідача адвокат Нестеренко М.М. в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Вказав, що позивачем не доведено належними доказами факт постійного проживання з матір`ю на час її смерті, так як позивач лише періодично з`являвся в житлі матері, а не жив там. Вказав на невизначеність позовної вимоги про встановлення юридичного факту постійного проживання позивача однією сім`єю з матір`ю, а також на повну необґрунтованість позовної вимоги про визнання права власності, так як відсутні жодні відомості про зареєстрованого власника спадкового нерухомого майна. Вказав, що наявність житла та реєстрація в ньому позивача в м. Києві спростовує доводи позову про постійне проживання позивача в с. Хомутець. Просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, вислухавши позивача, представників позивача та відповідача, свідків, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видане повторно 21.02.2017 серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Згідно договору купівлі-продажу від 29.05.1989 ОСОБА_5 купила житловий будинок з надвірними будівлями в с. Хомутець Коростишівського району Житомирської області (а.с. 10).

Згідно заповіту від 08.11.2004 ОСОБА_5 усе своє майно заповіла своєму сину ОСОБА_1 , 1957 р.н. (а.с. 9).

Згідно довідки про реєстрацію і проживання від 25.08.2021 № 840 виданої Брусилівською селищною радою Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 та разом з нею постійно з 2013 року проживав її син ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, після її смерті в будинку залишився проживати її син ОСОБА_1 , який проживає в будинку і на даний час (а.с. 3).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.07.2020 серії НОМЕР_2 (а.с. 7).

Постановою приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Отрищенка О.І. від 08.10.2020, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_5 оскільки позивачем пропущено строки прийняття спадщини (а.с. 4).

Згідно довідки приватного нотаріуса Брусилівського районного нотаріального округу Отрищенка О.І. від 08.10.2022 № 66/01-16 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 в установлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_8 , спадкова справа № 58/2020 (а.с. 8).

Згідно копії свідоцтва про народження (виданого повторно) серії НОМЕР_3 від 18.02.2020 батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_1 (а.с. 30).

Згідно відповіді Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на адвокатський запит ОСОБА_3 , допомога на поховання ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 виплачена у встановлені терміни ОСОБА_4 (а.с. 34, 62).

Згідно відповіді Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 29.09.2021 № 500, на адвокатський запит ОСОБА_3 , гр. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка проживала за адресою АДРЕСА_1 перебувала на обліку та отримувала компенсаційну виплату особі, та здійснювала догляд за інвалідом 1 групи ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 12.07.2016 по 11.11.2019 (а.с. 35, 57).

Заявником при державній реєстрації смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 була ОСОБА_4 , що підтверджується відповіддю Брусилівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 23.09.2021 № 465/22.3-23 (а.с. 36, 61).

Згідно технічного паспорту на садибний житловий будинок та висновку про вартість майна, що розташований за адресою АДРЕСА_1 становить 182700,00 грн. та власником будинку є ОСОБА_5 (а.с. 47, 48-50).

Згідно з довідкою виданою виконкомом Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області від 25.10.2021 № 176, в журналі для реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Хомутецької сільської ради Коростишівського району за 1989 рік зареєстрований за реєстровим № 14 від 29.05.1989 договір купівлі-продажу житлового будинку на ОСОБА_5 , 1937 р.н. (а.с. 51).

Згідно з медичними документами ОСОБА_5 є інвалідом 1 групи, потребує постійного стороннього догляду (а.с. 73, 74,75,76).

Згідно копії заяви начальнику Брусилівського РЕМ ПрАТ «Житомиробленерго» яка подавалась від імені ОСОБА_5 , контактний номер телефону зазначено номер позивача (а.с. 77).

Згідно акту, складеного адміністратором відділу ЦНАП, ОСОБА_1 не був зареєстрований за адресою в АДРЕСА_1 але проживав і проживає за даною адресою (а.с. 91).

Згідно з довідкою (витягом з погосподарської книги) від 06.01.2022 № 6 та витягами з погосподарських книг за 2016-2020 роки, за 2011-2015 роки власником домогосподарства за адресою в АДРЕСА_1 рахується ОСОБА_5 , інші особи не зареєстровані (а.с. 92, 39-101, 108-111).

Згідно виписки по банківському рахунку ОСОБА_1 від 28.10.2022 за період з 11.06.2017 по 11.12.2019 основні операції по руху коштів здійснювалися періодично, зокрема, і в с. Хомутець Брусилівського (нині Житомирського) району Житомирської області (а.с. 199-219).

В судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили, що постійно проживають в селі Хомутець Брусилівського району Житомирської області та були знайомі з ОСОБА_5 , підтвердили її тривалу хворобу та ту обставину, що після проведення їй операції на нозі в 2016 році до неї переїхав з Києва її син ОСОБА_11 , який проживав у її будинку до її смерті і проживає зараз. Вказала, що є сусідами, регулярно бачать позивача і по селу і в магазині, іноді він їздив до Києва. Вказали, що позивач не міг належно дбати про матір, її доглядом тривалий час займалась сусідка ОСОБА_6 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (вказавши суду, що має нейтральні відносини з позивачем та кращі відносини з відповідачкою) пояснила, що десь в 2012 році її найняла відповідачка доглядати за її бабцею ОСОБА_5 , яка мала хвороби та потребувала догляду, вона двічі на день приходила до ОСОБА_5 , варила їжу, давала ліки та прибирала. В цей час іноді на вихідні приїздив з Києва її син ОСОБА_1 . В подальшому в 2016 році ОСОБА_5 було зроблено операцію на нозі, після чого до неї в житло переїхав з Києва її син ОСОБА_1 , перевіз свої речі, одяг. З того часу жив постійно, однак вона продовжувала догляд за ОСОБА_5 , так як позивач не міг забезпечити увагою матір, так тривало до смерті ОСОБА_5 . Вказала, що коли приходила до їх хати, то бачила позивача в будинку, іноді того не було. Після смерті ОСОБА_5 в 2019 році в хаті залишився жити позивач, живе й донині, але веде неналежний спосіб життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України та ч. 1, п.п. 1, 3, 4, 7, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи позовні вимоги про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 315 ЦПК, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказане кореспондується з правом особи на встановлення в судовому порядку факту постійного проживання з спадкодавцем, роз`ясненому в п. 2 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» від 30.05.2008 року №7, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Тому, розглядаючи відповідну заявлену позовну вимогу ОСОБА_1 суд констатує, що хоча вона й сформована не послідовно, зокрема зазначено вимог про «встановлення факту постійного проживання однією сім`єю», однак, в позові позивач посилається на обставини постійного проживання зі спадкодавцем на момент смерті та на положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відтак, застосовуючи принцип «jura novit curia», роз`яснений в постанові ВС України від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, суд розцінює вказану позовну вимогу як таку, що заявлена на встановлення саме факту постійного проживання позивача із ОСОБА_5 на час смерті останньої, що відповідає і поясненням представника й самого позивача в суді. Інше тлумачення було б проявом надмірного формалізму та не відповідало б принципам і цілям цивільного судочинства та гарантованим статтею 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав людини на доступ до правосуддя та ефективний спосіб захисту прав позивача.

Вбачається, що спірним у справі є питання постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини, встановлення чого потрібне позивачу для віднесення його до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 . При цьому позовна вимога про визнання права власності на спадкове майно є похідною від першої позовної вимоги.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті1218,1231 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Діти спадкодавця є спадкоємцями першої черги за законом (стаття 1261 ЦК України)

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

При вирішенні питання, чи прийняв спадкоємець спадщину в порядку, визначеному частиною третьою статті 1268 ЦК України (шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті), місце реєстрації спадкодавця не має вирішального значення, якщо буде встановлено факт фактичного постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на підставі доказів, належним чином оцінених судом (постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року в справі № 222/1109/17).

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно з частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку.

При цьому, відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Відповідна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 10.01.2019 року у справі № 484/747/17, від 01.07.2020 у справі № 222/1109/17 та від 10.11.2021 у справі 759/19779/18, які суд застосовує при вирішенні даного спору на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Суд констатує, що ОСОБА_5 за життя склала заповіт на позивача як свого сина, вказаний заповіт єдиний, за життя воля спадкодавця не змінювалась. В свою чергу, позивач станом на момент смерті матері ОСОБА_5 не був зареєстрований разом з нею в с. Хомутець, та у встановлений ст. 1270 ЦК України строк не подав заяву про прийняття спадщини та не відмовлявся від спадщини після смерті ОСОБА_5 у визначений в ст. 1268 ЦК України спосіб. В свою чергу, відповідачка є єдиною спадкоємицею за законом, яка прийняла спадщину у встановленому порядку, тобто позов подано до належного відповідача.

Водночас, сам по собі факт реєстрації в іншому населеному пункті та наявність у ньому житла не може безальтернативно слугувати перешкодою для висновку про постійне місце проживання особи в іншому місці у разі доведення вказаної обставини належним чином.

В свою чергу, факт переїзду ОСОБА_1 до матері після здійснення в 2016 році операції в суді підтвердили свідки, її сусіди, в тому числі і свідок ОСОБА_6 , яка регулярно й тривалий час здійснювала догляд за ОСОБА_5 та мала відповідний статус доглядальниці. При цьому вказані покази кількох осіб є послідовними та в своїй сукупності в достатній мірі підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 з матір`ю з 2016 року по час її смерті в 2019 році.

Одночасно, такі пояснення свідків спростовують твердження сторони відповідача про те, що позивач лише періодично, а не постійно, проживав з ОСОБА_5 до її смерті.

Також, факт постійного проживання позивача з ОСОБА_5 підтверджується і письмовими доказами актом, складеним з участю сусідів, довідкою сільської ради, випискою щодо місця користування банківською карткою позивача в спірний період, які в своїй сукупності підтверджують відповідні покази свідків.

Водночас суд зауважує, що доводи сторони відповідача про неналежний догляд за ОСОБА_5 з боку позивача, про його антигромадський спосіб життя, про наявність у спадкодавця доглядальниці, про організацію поховання спадкодавця лише відповідачкою чи не включення позивача в відомості при оформленні субсидії - ані самі по собі, а ні в своїй сукупності категорично не спростовують факт постійного проживання позивача з матір`ю (що і є предметом спору у даному спорі), адже наведені обставини не впливають на висновок про можливість проживання особи з спадкодавцем в одному житлі.

Тому, з огляду на те, що факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов висновку, що позовну заяву в цій частині належить задовольнити, оскільки встановлення цього факту породить для заявника певні юридичні наслідки у виді права на спадкування за заповітом.

Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на житловий будинок у порядку спадкування за заповітом суд враховує наступне.

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", згідно якого, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Статтею 49 Закону України "Про нотаріат" передбачено випадки відмови нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 22 вересня 2021 року у справі №227/3750/19.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування нерухомого майна, позивач не врахував, що указана функція перебуває в компетенції саме нотаріальних органів, а суд, в силу своїх повноважень може розглядати такий спір лише у разі об`єктивної неможливості оформлення права власності в нотаріальному порядку чи неможливості видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

Водночас, у постанові нотаріуса від 08.10.2022 у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом відмовлено лише в зв`язку з невіднесенням позивача до кола спадкоємців, при цьому в постанові відсутні відомості про неможливість видачі нотаріусом свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно у випадку встановлення юридичних фактів, які б давали підстави віднести позивача до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 ..

Відтак, у частині позовних вимог щодо визнання права власності на житловий будинок з надвірними будівлями який знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав померлій ОСОБА_5 суд відмовляє за безпідставністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з частковим задоволенням позову в частини позовної вимоги немайнового характеру, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень, інша частина судового збору, сплачена за заявлення позовної вимоги майнового характеру, покладається на позивача. Заяв про розподіл інших видів судових витрат не надійшло.

На підставі ст. ст. 2, 10, 12, 13, 81, 82, 89, 259, 263 - 265, 268, 273, 315 ЦПК України, ст.ст.15-16, 25, 316, 328, 1216-1223, 1258, 1268-1270 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання в АДРЕСА_1 ОСОБА_1 разом з ОСОБА_5 станом на день смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 07.11.2022.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Суддя П.В. Миколайчук