КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4753/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.,

суддів: Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі: Мельник Ю.В., Рагушиній І.В.

за участі: представник позивача Клим В.Я.

відповідач ОСОБА_2

представник відповідача Сапонов О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Галагана В.І.,

у цивільній справі №755/15190/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановила:

У вересні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом за результатами розгляду якої просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратилаправо користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що він є наймачем квартири АДРЕСА_2 . Відповідач, є його племінницею та з 2011 року не виходить на зв`язок, не з`являється за місцем своєї реєстрації, не бере участі у заходах по утриманню помешкання, сплаті комунальних послуг. У квартирі відсутні особисті речі ОСОБА_2 , що також свідчить про її відсутність за місцем реєстрації понад один рік.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва області від 26 жовтня 2021 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила суд скасувати рішення та ухвалити нове, за яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначаючи, що скаржник не була обізнаною про розгляд вказаної справи судом, у зв`язку з чим була позбавлена можливості надати відзив на позовну заяву, заявити клопотання про допит свідків. Вказуючи, що з 2011 року дійсно не проживала в спірній квартирі з поважних причин, зокрема, через невелику площу квартири, з суміжними кімнатами, в якій ще проживав ОСОБА_4 та її батько - ОСОБА_5 . У зв`язку з чим між членами сім`ї була досягнута домовленість про тимчасове окреме проживання відповідача в іншому місці.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Клим В.Я. надав пояснення на апеляційну скаргу, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні скаржник та її представник - адвокат Сапонов О.В. апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчинені процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце розгляду судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками - повідомленнями.

Згідно з ч. 5 вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка - повідомлення - завчасно.

Положеннями ч. 6 ст. 128 ЦПК України передбачено, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо у суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

У відповідності до положень ч.ч. 1-5 ст. 130 ЦПК України у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що ухвала про призначення справи до розгляду без виклику сторін та матеріали позовної заяви 14 вересня 2021 року направлялися ОСОБА_2 на адресу: АДРЕСА_3 . При цьому, фактичне місце проживання відповідача: АДРЕСА_4 .

Отже, вказані судові документи не були направлені відповідачу, що свідчить про неповідомлення її про розгляд справи.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. Якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи те, що розгляд справи відбувся за неналежного повідомлення відповідача про відкриття провадження та призначення справи до розгляду, остання не мала можливості надати свої заперечення щодо заявлених вимог у позовній заяві, про що вона також зазначає в апеляційній скарзі, отже ухвалене судом рішення підлягає скасуванню з підстав, визначених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України з постановленням нового судового рішення.

Щодо суті заявлених позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Судом установлено, що на підставі ордеру на житлове приміщення №219571 від 19 листопада 1973 року ОСОБА_6 (мати) та члени її родини: ОСОБА_5 (син -батько відповідача), ОСОБА_4 (позивач по справі), отримали двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва в кв. АДРЕСА_2 зареєстровано: ОСОБА_4 (позивач), ОСОБА_2 (відповідач).

За даними актів від 22 жовтня 2020 року, 09 лютого 2021 року, 31 травня 2021 року, посвідчених ЖЕД №404, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично за вказаною адресою не проживає з 2011 року.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК України), членів сім'ї власника житлового приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(ст.71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід встановити, скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 визнала факт свого не проживання у спірній квартирі з 2011 року. При цьому відповідач пояснювала, що сталося це внаслідок того, що спірна квартира складається із двох суміжних кімнат, в яких проживали ОСОБА_5 (батько відповідача) та ОСОБА_4 (дядько). Які вживали спиртні напої, у зв`язку з чим в квартирі постійно перебували сторонні особи, що унеможливлювало її перебування у спірній квартирі. У зв`язку з чим, між членами сім`ї була досягнута домовленість про тимчасове окреме проживання відповідача в іншому місці ( АДРЕСА_4 ). При цьому батько та дядько запевняли, що її сестра ОСОБА_7 не буде заперечувати щодо проживання відповідача в зазначеній вище квартирі. Тим більше на підкріплення своєї пропозиції батько відповідача та позивач обіцяли щомісячно відшкодовувати її сестрі витрати за обумовлене проживання у розмірі еквівалентному 100 доларів США, відтак не будуть її виписувати, а також будуть сплачувати житлово-комунальні послуги та оплачувати квартирну плату. Сестра погодилася, що вона (відповідач) буде постійно проживати у її квартирі. І починаючи з 2011 року і на час постановлення судового рішення вона проживала по АДРЕСА_4 . На теперішній час вона також є співвласником даного житлового приміщення в порядку спадкування за заповітом.

Вказані обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Відповідач по справі також повідомила в суді, що на теперішній час вона також є співвласником даного житлового приміщення в порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2022 року в справі № 638/3904/20 (провадження № 61-20252св21) зазначено, що: «аналіз ст.ст. 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки.

Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 батько відповідача ( ОСОБА_5 ) помер. Враховуючи, що позивач та його покійний брат (батько відповідача) до часу смерті останнього не ініціювали питання щодо визнання відповідача такою що втратила право проживання спірною квартирою. Колегія суддів вважає, що таким чином вони визнавали за нею таке право. Відтак, зі смертю одного із співнаймачів квартири, слід вважати що підлягали перегляду та погодженню умови та підстави щодо подальшого збереження за відповідачем її права користування спірним житлом у разі її подальшого не проживання в цій квартирі.

Однак, в ході судового розгляду справи, відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що позивач по справі після смерті свого брата (батька відповідача) продовжував дотримуватися досягнутої угоди щодо збереження та визнання за відповідачем права користування спірною квартирою.

Також не було надано відповідачем і доказів того, що вона починаючи з грудня 2020 року до моменту звернення з позовом (вересень 2021 року) вчиняла дії щодо свого вселення до спірної квартири, або доказів на підтвердження чинення позивачем перешкод відповідачу в користуванні спірним житловим приміщенням, як і доказів на підтвердження сплати витрат за житлово-комунальні послуги.

Зазначене вище, на думку колегії суддів свідчить про те, що відповідач в ході розгляду справи не спростували належними та допустимими доказами того факту, що починаючи з грудня 2020 року не проживає в спірній квартирі без поважних причин при цьому, в зв`язку з чим втратила право користування таким житлом у відповідності до положень ст. ст. 71, 72 ЖК України. Відтак, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення з зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, за яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач:

Судді :