справа № 755/1637/21
головуючий у суді І інстанції Яровенко Н.О.
провадження № 22-ц/824/7124/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
У Х В А Л А

30 листопада 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Рогового Миколи Володимировича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, Управління адміністративних послуг Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними,

в с т а н о в и в :

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» про визнання правочину з передачі частки у статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2013 року у справі №2-2725/2011 задоволено позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ВАТ «Агромаш» та ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості у загальній сумі 45 411 984 грн 35 коп. за кредитним договором №08/29/06/КЛТ від 18 серпня 2006 року та договором поруки №08/29/П03/06-ПЛТ від 18 серпня 2006 року.

На виконання зазначеного рішення Дніпровським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №2-2725/2011 від 13 листопада 2013 року щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 45 411 984 грн 35 коп.

На підставі цього виконавчого листа 30 грудня 2013 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було відкрито виконавче провадження №41386995.

У зв`язку із відступленням права вимоги за зазначеними зобов`язаннями, у справі №2-2725/2011 ухвалами Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2016 року замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «Кредитпромбанк» на ПАТ «Дельта банк», від 14 серпня 2020 року - з ПАТ «Дельта банк» на позивача, а від 22 жовтня 2020 року - замінено стягувача у виконавчому листі з ПАТ «Дельта банк» на позивача.

Постановою старшого державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Сіренка С.В. від 28 вересня 2020 року у виконавчому провадженні №41386995 виконавчий лист повернуто стягувачу із відміткою про залишок заборгованості за виконавчим документом у розмірі 45 398 157 грн 83 коп.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. від 11 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження за №63571975 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача залишку заборгованості у сумі 45 398 157 грн 83 коп.

Підсумовуючи, наразі позивач є кредитором ОСОБА_1 на загальну суму 45 398 157 грн 83 коп.

У ході виконавчого провадження приватним виконавцем Д`яченко Є.С. було виявлено, що літом 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву до загальних зборів учасників (засновників) ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, від 09 липня 2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828, у якій просили вивести ОСОБА_1 зі складу засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а належну йому на праві приватної власності частку у розмірі, що становила 99,9992% в статутному капіталі товариства передати на користь ОСОБА_2 з усіма правами та обов`язками, що із цього витікають.

08 серпня 2013 року загальними зборами ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» було прийнято оформлене протоколом № 12 від 08 серпня 2013 року рішення, яким вимоги заяви були задоволені, змінено розподіл часток у статутному капіталі товариства.

Представник позивача вважає, що заява була спрямована на уникнення звернення стягнення на майно, яке є її предметом, у зв`язку з чим остання є фіктивним правочином та підлягає визнанню недійсною у судовому порядку із застосуванням наслідків недійсності правочину. Крім того, вважає, що дії щодо передачі частки у власність ОСОБА_2 були вчинені без належної правової підстави.

29 березня 2021 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову в якій уточнив позовні вимоги з урахуванням нової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту порушених прав у подібних спорах та просив:

1. Визнати недійсним правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992 % статутного капіталу, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати недійсними і скасувати документи, якими оформлено правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а саме:

- заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09 липня 2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828;

- рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року, оформлене протоколом № 12 від 08 серпня 2013 року.

2. Застосувати наслідки недійсності правочину шляхом:

- скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16 серпня 2013 року о 13:04:37 годин за реєстраційним записом №1001642,

- повернення у власність ОСОБА_1 частку у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992%.

3. Визначити розмір статутного капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у його поточному розмірі, а саме у розмірі 286 175 000 грн, що розподіляється між учасниками у наступних розмірах:

- частка у розмірі 99,9992% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» номінальною вартістю у розмірі 286 374 854 грн є власністю ОСОБА_1 ;

- частка у розмірі 0,0008% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю у розмірі 2 321 грн, є власністю ОСОБА_2 (а.с. 230 т. 1).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» задоволено.

Визнано недійсним правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992 % статутного капіталу, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнано недійсними і скасовано документи, якими оформлено правочин з відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а саме:

договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09 липня 2013 року, зареєстровану приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скачковою Н.Ю. за № 2822828;

рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року, оформлене протоколом № 12 від 08 серпня 2013 року.

Скасовано рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» щодо зміни складу засновників (учасників) юридичної особи, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 16 серпня 2013 року о 13:04:37 годин за реєстраційним записом №1001642.

Повернуто у власність ОСОБА_1 частку у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі 99,9992%.

Визначено розмір статутного капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у його поточному розмірі, а саме у розмірі 286 175 000 грн, що розподіляється між учасниками у наступних розмірах:

частка у розмірі 99,9992% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний зава номінальною вартістю у розмірі 286 374 854 грн є власністю ОСОБА_1 ;

частка у розмірі 0,0008% у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», номінальною вартістю у розмірі 2 321 грн, є власністю ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» на користь ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» по 2 270 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що державна реєстрація відчуження частки статутного капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» відбулася на підставі спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та рішення загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», оформлене проколом № 12 від 08 серпня 2013 року. Договір державному реєстратору не надавався.

У разі залишення договору купівлі-продажу в силі, договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» укладений 12 березня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 може бути підставою для будь-яких подальших дій учасника, який відчужує частку, нового власника частки, товариства, включно з державною реєстрацією відповідних змін.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку, що у цьому випадку визнанням договору купівлі-продажу від 12 березня 2013 року недійсним не є виходом за межі позовних вимог.

Внаслідок відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», а також інших дій, спрямованих на відчуження майна, здатність боржника ОСОБА_1 виконати своє зобов`язання зменшилася.

ОСОБА_1 , відчужуючи частку у статному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», діяв недобросовісно та на шкоду кредитору.

Оскільки відчуження частки у статутному капіталу ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» супроводжувалося укладенням договору купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) у статутному капіталі, поданням заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» та державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, прийняттям рішення загальних зборів учасників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року, оформлене протоколом № 12 від 08 серпня 2013 року, то такі документи слід визнати недійсними.

Вимога позивача про скасування рішення про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» визнані судом першої інстанції похідними від інших, а тому також задоволені.

Також, судом першої інстанції визнано не доведеною відповідачем об`єктивну можливість позивача знати та передбачуваної неминучості його інформування про обставину відчуження ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», або існування у позивача певних зобов`язань, як міри належної поведінки, у результаті виконання яких він мав би змогу дізнатись про вчинення відповідного правочину з відчуження частки у статутному капіталі, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності не сплинув.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Роговий М.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Геліос»

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції визнав недійсним договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», проте позивач із такою вимогою до суду не звертався, не просив суд першої інстанції повернутися до стадії підготовчого засідання, щоб мати змогу подати заяву про збільшення позовних вимог та заявити вимогу про визнання недійсним вищевказаного договору, а також позивачем не подавалася заява про визнання правочину недійсним з відповідними обґрунтуваннями неможливості включення відповідної вимоги до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Указане свідчить про те, що Дніпровський районний суд міста Києва надав перевагу одному з учасників судового процесу перед іншими та недотримався принципу змагальності у цивільному судочинстві.

Позивач звернувся до суду з позовом 25 січня 2021 року, а тому, у силу вимог частини 2 статті 83 ЦПК України, усі докази повинен був подати саме 25 січня 2021 року. Однак після подачі позову позивачем неодноразово додатково подавалися до суду докази та не заявлялося клопотання про поновлення строку на їх подання.

Висновки суду першої інстанції стосовно того, що заява від 09 липня 2013 року не містить ознак заяви учасника про вихід зі складу товариства, а також того, що рішення загальних зборів ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 08 серпня 2013 року є неналежним документом, на підставі якого державний реєстратор не має права проводити реєстрацію змін до установчих документів товариства не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відчуження частки було здійснено на користь близького родича, що тільки підтверджує його фіктивність.

ОСОБА_2 не є кровноспорідненою з ОСОБА_1 особою та не була членом його сім`ї на момент укладення договору купівлі-продажу частки від 12 березня 2013 року. На момент укладення вищевказаного договору сам ОСОБА_1 перебував у шлюбі з іншою особою - ОСОБА_6 .

На момент укладення договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 12 березня 2013 року жодної заборгованості у ОСОБА_1 не існувало та не існувало судового рішення, яким би з ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість, а також виконавчого провадження щодо примусового стягнення з нього коштів.

Висновки суду першої інстанції стосовно того, що відчуження частки ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» призвело до того, що здатність боржника ОСОБА_1 виконати своє зобов`язання зменшилася, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки у судовому засіданні було встановлено наявність у ОСОБА_1 іншого майна, зокрема: часток у статутних капіталах багатьох інших товариств; автомобілів; коней.

Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: частинами 1, 2 статті 234 ЦК України. У силу вимог частини 4 статті 267 ЦК України, строк позовної давності щодо звернення суду з цим позовом сплив 31 грудня 2016 року, оскільки у позивача була об`єктивна можливість дізнатися про склад засновників ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у процесі виконавчого провадження № 41386995 або самостійно, починаючи з 01 січня 2016 року, тому строк позовної давності також сплив 02 січня 2019 року. З указаним позовом позивач звернувся до суду тільки 25 січня 2021 року, тобто із пропуском строку. Визнання недійсними вищевказаної заяви та рішення загальних зборів не тягнуть за собою жодних юридично-правових наслідків. Тобто, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у позові.

Від представника ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» - адвоката Архіпова О.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відзив обґрунтовано тим, що твердження апелянта про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог є помилковими, оскільки рішення суду відповідає меті звернення позивача до суду та випливає з підстав позову. Таке розуміння судом позовної вимоги є правильним та єдиним допустимим.

Судом першої інстанції не змінено ані предмет позову, ані спосіб захисту, обраний позивачем. Станом на дату посвідчення заяви про передачу ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод», ОСОБА_2 вже була вагітна, тому оспорення апелянтом його споріднення з останньою є свідченням обману. У суді першої інстанції позивачем надавалися докази та пояснення щодо намагання ОСОБА_1 уникнути виконання зобов`язань за договором поруки за рішенням суду у справі № 2-2725/2011 про стягнення з ОСОБА_1 , як поручителя, боргу.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Рогового М.В. до суду надійшла заява про закриття провадження, у якій він просить скасувати рішення суду та закрити провадженні у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що спір підлягає розгляду в суді господарської юрисдикції.

У вказаній заяві представник відповідача посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) щодо юрисдикційності правовідносин.

Від представника ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» - адвоката Микитенко О.В. надійшли пояснення щодо клопотання про закриття провадження у справі, у якому він просить суд відмовити у задоволенні поданого клопотання, зважаючи на однозначність та незмінність правової позиції Верховного Суду щодо юрисдикційності подібних спорів, які не мають ознак корпоративних відносин, які не спрямовані на захист корпоративних прав позивача, а направленні на захист прав позивача як стягувача у виконавчому провадженні (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №927/90/19, постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №910/6503/21).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши подане клопотання про закриття провадження у справі, дійшла висновку про таке.

Позивач ТОВ «ФК «Геліос» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» про визнання правочину з передачі частки у статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними.

29 березня 2021 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову в якій уточнив позовні вимоги з урахуванням нової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо належного способу захисту порушених прав у подібних спорах (а.с. 230 т. 1).

Як вбачається з позовної заяви (а.с. 7,8 т. 1) та заяви про зміну предмету позову (а.с. 230 т. 1) позивач не звертався до суду з позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_8 подала відзив на позов б/н від 12 січня 2022 року (вх..№ 1574 від 12 січня 2022 року), де заперечуючи проти позову вказувала, що підставою для відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» є договір купівлі-продажу частки від 12 березня 2013 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 на підставі якого нею було виплачено ОСОБА_9 1 000 000 грн., що підтверджується розпискою від15 травня 2013 року. Вказаний відзив разом з додатками: копією договору від 12 березня 2013 року та копією розписки від 15 травня 2013 року було надіслано позивачу (а.с. 244-248 т. 1).

Підсумовуючи колегія апеляційного суду вважає, що договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року (а.с. 245 т. 1) є оспорюваним правочином і може бути визнаний недійсним у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або заінтересованих осіб.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, після надходження відзиву на позов, до якого був доданий вказаний договір, позивачем не змінювалися у встановленому порядку підстава або предмет позову.

Однак, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» задоволено повністю, а також визнано недійсним договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , хоча така позовна вимога відсутня.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципах змагальності та диспозитивності (пункти 4, 5 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Відповідно частини 1 статті 13 ЦПК України диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частиною 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на це, колегія апеляційного суду розглядає клопотання про закриття провадження у справі, оцінюючи саме заявлені позовні вимоги.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними і скасування заяви учасника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до загальних зборів учасників товариства та рішення загальних зборів учасників товариства,

позивач у своїйпозовній заяві посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену п.п.51,52 постанови від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зі змісту якої вбачається, що

заява учасника товариства про його виведення зі складу ТОВ та передачу частки іншій особі (не учаснику товариства), та протокол загальних зборів учасників ТОВ не можуть вважатися договором, укладеним у письмовій формі.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою.

Разом з тим, як встановлено вище, підставу переходу права власності на частку в статутному капіталі до третьої особи - договір купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року, - позивач не оспорював та посилався на необхідність врахування при вирішенні цієї справи правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №927/90/19.

При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Разом з тим, суд повинен керуватися частиною 4 статті 263 ЦПК України лише у разі якщо спір випливає з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, і які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права.

Як вбачається з обставин, встановлених у справі №927/90/19 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року) позивач звернувся з позовом про визнання недійсним договору та/або іншого правочину, котрий підтверджує факт відчуження/продажу ОСОБА_1 власних корпоративних прав ТОВ на користь ОСОБА_2.

Ухвалюючи вказане вище судове рішення, Верховний Суд виходив з того, що як убачається зі змісту позовної заяви, вимоги про визнання недійсним договору та/або іншого правочину, котрий підтверджує факт відчуження/продажу ОСОБА_1 власних корпоративних прав ТОВ на користь ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що вказаний договір/правочин спрямований на ухилення відповідача від виконання судового рішення у справі. При цьому оскільки позивач не є учасником ТОВ та не має на меті отримати частку ОСОБА_1 у товаристві з метою участі в управлінні та діяльності цієї юридичної особи, адже його вимоги спрямовані до відповідача саме як до боржника у зобов`язальних відносинах, а також оскільки заявлений позов не направлений на захист корпоративних прав позивача, Велика Палата Верховного Суду вважає, що цей спір не містить ознак корпоративного.

Разом з тим, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» у цій справі не ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу (відступлення) вкладу (частки) в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» від 12 березня 2013 року, а посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 вказує на те, що заява учасника про виведення зі складу учасників товариства та рішення загальних зборів - також не є правочином.

Враховуючи, викладене, підстави для застосування відповідних правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №927/90/19, на думку колегії апеляційного суду відсутні.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Натомість відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у цій справі позов однієї юридичної особи про оспорення заяви учасника на ім`я загальних зборів іншої юридичної особи про його виведення зі складу учасників товариства та про оспорення рішення загальних зборів іншої юридичної особи, - підлягає розгляду в судах господарської юрисдикції.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який, не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 377 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина 1 статті 256 ЦПК України).

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому відповідно до вимог названих вище норм процесуального закону підлягає скасуванню апеляційним судом із закриттям провадження у цій цивільній справі, а розгляд справи, за правилами ГПК України, віднесено до господарського суду.

Роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання ним ухвали про закриття провадження у цій справі - звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Розглянувши подане представником ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» - Микитенко О.В. клопотання про скасування заходів забезпечення позову, колегія апеляційного суду дійшла висновку про таке.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 відкрито провадження в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання.

Разом з позовною заявою представником ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» до суду була подана заява про забезпечення позову, в якій він просить накласти арешт на частку (корпоративні права) ОСОБА_2 в статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» у розмірі, що становить 99,9992% статутного капіталу у межах суми заборгованості у розмірі 45 398 157 грн 83 гривень. Заборонити державним реєстраторам та іншим суб`єктам державної реєстрації проводити реєстраційні дії, пов`язані зі зміною частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод».

Заява була мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до унеможливлення ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача у зв`язку з поведінкою подружжя, спрямованою на ухилення від виконання рішення суду. Так, позивач вважає, що поведінка боржника ОСОБА_1 свідчить про недобросовісне ставлення до свого обов`язку виконання рішення суду, а також підтверджує прямий умисел на ухилення від виконання судового рішення, а дії ОСОБА_1 про виключення його зі складу учасників товариства спрямовані на не на реальне настання наслідків - перехід права власності на частку, а укладені с метою ухилення від виконання зобов`язань перед позивачем, у зв`язку з чим просить забезпечити позов, оскільки предметом позовних вимог є визнання правочину та загальних зборів щодо даної частки статутного капіталу недійсними.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2021 року у цій справі заяву представника ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» про забезпечення позову - задоволено частково та заборонено державним реєстраторам та іншим суб`єктам державної реєстрації проводити будь-які реєстраційні дії, пов`язані зі зміною та відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Лисичанський пивоварний завод» (а.с. 108-113 т. 1).

До апеляційного суду надійшло клопотання представника ТОВ «Фінансова компанія «Геліос» - Микитенко О.В. про скасування заходів забезпечення позову, вжитих на підставі вказаної ухвали суду першої інстанції, яке обґрунтоване тим, що під час ухвалення рішення у справі судом не було вирішено питання щодо забезпечення позову, а відтак забезпечення продовжує діяти протягом процесуально встановлених строків. Таким чином, рішення суду першої інстанції, яке підлягає поданню державному реєстратору для виконання не зможе бути виконаним за наявності зареєстрованого обтяження.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового судового рішення про закриття провадження у справі, а спір по суті не вирішено, - колегія апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення поданого клопотання з заявлених у ньому правових підстав.

Роз`яснити учасникам справи, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі наявності підстав, передбачених пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», а саме: у разі закриття (припинення) провадження у справі, у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється з урахуванням Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, та перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій, визначених за даними системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 255, 367, 369, 374, 375, 377, 381-384 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Рогового Миколи Володимировича про закриття провадження у справі, - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Закрити провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Лисичанський пивоварний завод», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Д`яченко Євгеній Станіславович, Управління адміністративних послуг Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, про визнання правочину з передачі частки в статутному капіталі та рішення загальних зборів недійсними.

Роз`яснити позивачу його право протягом десяти днів з дня отримання ним ухвали про закриття провадження у цій справі - звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Геліос» - Микитенко Олени Вікторівни про скасування заходів забезпечення позову, - залишити без задоволення.

Роз`яснити позивачу, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська