Справа № 128/846/19
РІШЕННЯ

Іменем України

01 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Літневської А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 01.06.2004 по 24.10.2017 перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 ; в шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування в шлюбі сторонами було набуто нерухоме майно, що складеться із земельних ділянок та незавершеного будівництва житлового будинку, зокрема, 13.02.2014 у відповідності до договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 196, була придбана земельна ділянка розміром 0,0915 га кадастровий номер :01:007:0636, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для індивідуального садівництва; 20.10.2016 у відповідності до витягу з Державного земельного кадастру серії та номер НВ-016 було придбано земельну ділянку розміром 0.099 га, кадастровий номер :01:006:0196, що розташована на території Бохоницької сільської ради ДСООГ «Ветеран» Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для індивідуального садівництва.

В 2017 році на земельній ділянці розміром 0,099 га кадастровий номер :01:006:0196 сторони розпочали будівництво житлового будинку, який на даний час не зданий в експлуатацію.

Позивач безпосередньо приймала активну фінансову участь як в придбанні земельних ділянок, так і їх оформленні та у будівництві житлового будинку, оскільки працювала в МКП «Медичний стоматцентр», де отримувала достойну заробітну плату.

Оскільки сторони не досягли згоди щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просить визнати об`єктом спільної сумісної власності земельну ділянку розміром 0,0915 га, кадастровий номер :01:007:0636 в Вінницькій області Вінницький район, с/рада Агрономічна та земельну ділянку розміром 0,099 га, кадастровий номер :01:006:0196 в Вінницькій області Вінницький район, с/рада Бохоницька,

«Ветеран» ДСООГ та поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 ідеальні частки вказаних земельних ділянок та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

На первинну позовну заяву стороною відповідача надано відзив, в якому відповідач позов не визнає, заперечує щодо його задоволення з наступних підстав.

Так, дійсно, 01.06.2004 сторони зареєстрували шлюб, в шлюбі мають неповнолітню доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2017 шлюб між сторонами розірвано.

Ще задовго до розірвання шлюбу в судовому порядку сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. При цьому, відповідач виїхав зі своєї власної квартири АДРЕСА_1 , яка придбана ним до укладення шлюбу з ОСОБА_1 , де на даний час проживає позивач разом з дітьми.

13.02.2014 відповідачем для індивідуального садівництва було придбано земельну ділянку площею 0,0915 га, кадастровий номер :01:007:0636, Вінницька область Вінницький район, с/рада Агрономічна.

10.11.2016 відповідачем для індивідуального садівництва було придбано земельну ділянку площею 0,099 га, кадастровий номер :01:006:0196, Вінницька область Вінницький район, с/рада Бохоницька, «Ветеран» ДСООГ.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України.

Під час здійснення поділу майна у судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності (частина друга статті 364 ЦК України).

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної суспільної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкту у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Позивач вказує, що приймала активну фінансову участь як в придбанні земельних ділянок, так і в їх оформленні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особі приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається чинниками: час набуття майна; кошти, за які таке майно було (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, якщо спростовується презумпція спільності майна подружжя.

Земельні ділянки було придбано в 2014 та 2016 роках, за власні кошти відповідача.

Так, після закінчення в 2002 році Вінницького державного медичного університету ім. M.І. Пирогова, з 01.08.2002 відповідач був прийнятий на посаду лікаря-інтерна по травматології, де був звільнений 31.01.2004 в зв`язку із закінченням інтернатури.

В подальшому відповідач працював лікарем в Калинівській центральній районній лікарні, Вінницькій міській клінічній лікарні, міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги м. Вінниці, КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 7», «Вінницька міська клінічна лікарня № 1».

На даний час відповідач працює на посаді лікаря-ортопеда-травматолога травматологічного кабінету амбулаторно-діагностичного відділення КРІП «Вінницька міська клінічна лікарня № 1».

Також, значну частину коштів відповідачу передала його мати, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка понад 25 років проживає на території США та регулярно перераховувала йому кошти, як для придбання земельних ділянок, так і на будівництво садового будинку.

Водночас, відповідач враховує, що вони з позивачем прожили в шлюбі більше 10 років, мають двоє неповнолітніх дітей. З власної ініціативи відповідач звернувся до бухгалтерії закладу, де працює та з його заробітної плати щомісячно відраховуються кошти в сумі 3000 гривень на утримання дітей. Також він несе та готовий нести інші витрати на розвиток та виховання дітей.

На даний час шлюб з позивачем розірваний, вони не проживають разом більше 2 років та не ведуть спільне господарство, спільне життя є неможливим.

У відповідача на даний час створилась нова сім`я, в якій він виховує малолітнього сина.

За таких обставин задоволення позову в частині поділу земельних ділянок в спосіб, визначений позивачем, а саме: виділення кожному з них по 1/2 реальної частки в натурі є таким, що унеможливить в подальшому виконання рішення суду та буде спричиняти постійні конфлікти між сторонами. Це в свою чергу негативно відобразиться на психологічному стані як колишніх членів подружжя, так і спільних дітей.

З метою мирного врегулювання спору відповідач не заперечує щодо того, щоб за позивачем було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0915 га, кадастровий номер :01:007:0636, Вінницька область Вінницький район, с/рада Агрономічна, вартість якої згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складає 52570 гривень.

В іншому випадку у разі, якщо позивач не погоджується на визнання за нею права на одну вільну від забудови земельну ділянку, для досягнення примирення, відповідач готовий сплатити ОСОБА_1 за домовленістю між сторонами грошову компенсацію з тим, щоб припинити судову тяганину.

На уточнену позовну заяву позивача стороною відповідача будь яких пояснень суду надано не було.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шибінський О.В. не з`явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглянути в його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги своєї довірительки підтримує та просить їх задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сичук С.М. в судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам, судом належним та в установленому законом порядку повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи, що розглядається, на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет - http://court.gov.ua/fair/.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України» зазначив, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду об`єктивно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, враховуючи практику ЄСПЛ, положення ст.223 ЦПК України, вважаю за можливе розглянути справу у відсутності сторони відповідача.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи, врахувавши наданий стороною відповідача відзив на позовну заяву, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задоволити з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем ОСОБА_1 стверджується, а відповідачем ОСОБА_2 визнається той факт, що сторониперебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2004 по 24.10.2017.

Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 6 - 7), власником земельної ділянки розміром 0,0915 га кадастровий номер :01:007:0636, що розташована на території Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для індивідуального садівництва та земельної ділянки розміром 0,099 га, кадастровий номер :01:006:0196, що розташована на території Бохоницької сільської ради ДСООГ «Ветеран» Вінницького району Вінницької області, цільове призначення - для індивідуального садівництва являється відповідач ОСОБА_2 .

Паво власності на вказані земельні ділянки відповідач набув перебуваючи у шлюбі з позивачем.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що дані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 СК України установлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між: ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 70 ч. 3 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно норм ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності .

Відповідно до ч.1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

На виплату компенсації за свою частку у спільній сумісній власності позивач не претендує, а тому не просить стягнути на її користь з відповідача різницю вартості майна.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що земельні ділянки є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбані під час шлюбу подружжя, а тому позовні ОСОБА_1 є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р.).

Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 року у справі № 607/9865/16-ц.

Визначаючись щодо стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з того, що відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 1548 грн. 17 коп. (т.1 а.с. 17).

Враховуючи повне задоволення позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1548 грн. 17 коп.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Зі змісту положень даної норми вбачається, що витрати на правничу допомогу адвоката складаються з: гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також сум, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, і ці суми встановлюються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Вказаною нормою також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вищезазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування стороною позивача було надано: договір №23 про надання правової допомоги у цивільному провадженні від 10.05.2019, акт №28 до Угоди про надання правової допомоги №23 від 10.05.2019, рахунок фактуру № 23 від 10.05.2019 про сплату адвокатові Шибінському О.В. гонорару за даним позовом в розмірі 12000 грн. 00 коп., ордер серії ВН № 114352 від 16.10.2020 та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №626 адвоката Шибінського О.В.

З огляду на викладене, вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, 358, 364 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 76, 110, 133, 137, 141, 259, 264, 265, 268, 273 274 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 задоволити.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 0,0915 га, кадастровий номер :01:007:0636 в Вінницькій області Вінницький район, с/рада Агрономічна та земельну ділянку розміром 0,099 га, кадастровий номер :01:006:0196 в Вінницькій області Вінницький район, с/рада Бохоницька,

«Ветеран» ДСООГ.

Поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки розміром 0,0915 га, кадастровий номер :01:007:0636 в Вінницькій області Вінницький район, с/рада Агрономічна.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку земельної ділянки розміром 0,099 га, кадастровий номер :01:006:0196 в Вінницькій області Вінницький район, с/рада Бохоницька, «Ветеран» ДСООГ.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителя АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , зареєстрована в АДРЕСА_3 судовий збір в розмірі 1548 грн. 17 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн. 00 коп., а всього: 13548 грн. 17 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.І. Бондаренко