КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8389/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за договором оренди,

встановив:

у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору оренди автомобіля №02/12/2016 від 2 грудня 2016 року, укладеного між ним та відповідачами, стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за договором оренди автомобіля у розмірі 283 899грн 40коп. та просив стягнути судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 2 грудня 2016 року між ним, як орендодавцем, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як орендарями, був укладений договір №02/12/16 оренди автомобіля, відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування легковий автомобіль марки «Suzuki», модель Grand Vitara, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий Універсал-В, державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3 . Автомобіль надається строком на 60 місяців (5 років) за ціною оренди 140 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати - на тиждень, та 7 300 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати - на рік. Загальна орендна вартість автомобіля за 60 місяців (5 років) складає 36 500 доларів США. Розрахунок здійснюється орендарем відповідно до офіційного курсу долара США до гривні за даними НБУ на день оплати щотижневого платежу (кожної п`ятниці до 12:00год).

Позивач зазначав, що згідно з актом прийому-передачі ТЗ від 2 грудня 2016 року він передав, а відповідачі отримали автомобіль у відмінному стані без пошкоджень, разом з автомобілем відповідачі отримали: оригінал свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 , ключ від автомобіля іммобілайзер, магнітолу «Сузукі», тонування скла, вітровики на склі, запасне колесо, домкрат, балонний ключ, шкіряний чохол на рулі, встановлене газобалонне обладнання автомобіля четвертого покоління та балон газобалонного обладнання автомобіля. Також відповідачами був сплачений орендний платіж у розмірі 280 дол. США за перший та останній тиждень строку оренди автомобіля.

Однак через 10 діб, 12 грудня 2016 року, відповідачі покинули розібраний автомобіль в

аварійному стані біля його офісу в м. Києві, по вул. Драгоманова 1-К.

Позивач посилався на те, що відповідно до договору оренди автомобіля у випадку повернення автомобіля раніше вказаного в договорі строку викупу, оплата за автомобіль розраховується згідно ціни прокату 45 дол. США за один календарний день, тому заборгованість за оплату використання автомобіля у прокаті за 10 діб становить 450 дол. США, але враховуючи оплачену відповідачами суму, заборгованість за прокат автомобіля становить 170 дол. США, що станом на день подачі позову становить 4 431грн 90коп.

Також позивач зазначав, що згідно звіту №165/16 з оцінки матеріального збитку пошкодження авто, складеного 20 грудня 2016 року, матеріальний збиток, завданий пошкодженням автомобіля становить 83 818грн, крім того, ним оплачена вартість послуг по складанню вказаного звіту 1 200 грн.

Позивач посилався на те, що 16 грудня 2016 року він направив на адресу відповідачів претензію (вимогу) про сплату боргу за оренду/прокат автомобіля та пошкодження авто, у якій було наголошено, що відповідно до договору оренди автомобіля, відповідачі взяли на себе зобов`язання нотаріально посвідчити вказаний договір протягом п`яти днів з моменту його підписання, однак вказаного зобов`язання не виконали, отримавши вказану претензію (вимогу), проігнорували її та не вчинили жодних дій, що є підставою для визнання укладеного договору дійсним.

Позивач зазначав, що автомобіль належним чином не повернутий, тривалий час знаходиться покинутий в аварійному стані біля його офісу, а тому він не може здати вказане авто в оренду третім особам через його непридатність до використання, і як фізична особа-підприємець, несе великі матеріальні збитки, що є упущеною вигодою, яка за 274 доби прострочення з 16 грудня 2016 року по 15 вересня 2017 року становить 6 850 дол. США, що за курсом НБУ складає 178 579грн 50коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 травня 2022 року стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у сумі 21 800грн та сплачений судовий збір у сумі 454грн.

У поданій апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позивач посилається на відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року, оскільки вказана заява подана відповідачем 12 липня 2021 року після відкриття виконавчого провадження та спроб оскаржити в Дніпровському районному суді міста Києва дії виконавця щодо виконання вищевказаного заочного рішення суду.

Позивач стверджує, що в заяві про перегляд заочного рішення суду відповідач, з метою уникнення цивільно-правової відповідальності, зловживаючи своїми процесуальними правами, вводить суд в оману, посилаючись на те, що йому не було відомо про заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року, оскільки ОСОБА_2 16 грудня 2017 року особисто отримав судову кореспонденцію за адресою: АДРЕСА_1 (с.с. 67, т.1), а у заяві про оскарження дій державного виконавця, відповідачами зазначено, що їм стало відомо про заочне рішення суду 14 квітня 2021 року, що свідчить про втрату відповідачами права на оскарження заочного рішення суду у зв`язку із пропуском строку подання заяви про перегляд заочного рішення.

Позивач вважає, що ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року про скасування заочного рішення суду від 12 квітня 2018 року є незаконною, а відтак і незаконним є рішення суду від 17 лютого 2022 року.

Крім того, позивач посилається на не врахування судом положень п. 10.2 договору оренди, згідно якого орендарі взяли на себе зобов`язання на протязі 5 днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення, однак цього не зробили, тому 8 грудня 2016 року він звернувся до них з вимогою про нотаріальне посвідчення договору.

Позивач стверджує, що сторони договору домовилися щодо істотних умов договору, згідно акту прийому-передачі відповідачі отримали обумовлений сторонами транспортний засіб у користування та сплачували орендні платежі за його користування, що у розумінні ч. 2 ст. 220 ЦК України є підтвердженням дійсності договору, а крім того, ним надані суду докази, що він звертався до відповідачів з вимогою про нотаріальне посвідчення договору, проте останні такі вимоги не виконали, фактично ухилившись від нотаріального посвідчення договору.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі №456/2946/17, відповідно до якої, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають не лише суб`єктивні права, а й обов`язки, які вони мають виконувати належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Павленко Р.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не заперечує факту укладання договору оренди автомобіля №02/12/2016 від 2 грудня 2016 року, за яким він отримав у користування автомобіль Suzuki Grand Vitara, д.н.з. НОМЕР_2 , який візуально був у задовільному технічному стані та придатний до експлуатації. Разом з цим, після декількох днів експлуатації в автомобілі почали виникати механічні несправності, про що було повідомлено ФОП ОСОБА_1 та 12 грудня 2016 року за його згодою було повернуто йому вказаний транспортний засіб, передано ключі та технічний паспорт на автомобіль, внаслідок чого ОСОБА_2 вважав, що договір оренди транспортного засобу між сторонами розірвано.

Крім того представник ОСОБА_2 - адвокат Павленко Р.М. стверджує, що договір оренди автомобіля №02/12/2016 від 2 грудня 2016 року суперечить вимогам статті 799 ЦК України та є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений, а позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення вказаного договору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Марченка В.О., який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та його представника - адвоката Павленка P.M., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 2 грудня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 , як стороною «орендодавець», ОСОБА_2 , як стороною «орендар-1» та ОСОБА_3 , як стороною «орендар-2», був укладений договір №02/12/16 оренди автомобіля.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування легковий автомобіль марки «SUZUKI», модель GRAND VITARA, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий Універсал-В, державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво реєстрації ТЗ серії НОМЕР_3 , виданого ВРЕВ-11 УДАІ в м. Києві 04.11.2009 року, в відмінному стані без

пошкоджень.

Згідно п.1.2. автомобіль надається строком на 60 місяців (5 років) за ціною оренди

140 (сто сорок) доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (Національного Банку України) на день здійснення оплати - на тиждень та 7 300 (сім тисяч триста) доларів США 00 центів в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення оплати - на рік.

Пунктом 1.3. договору визначено що загальна орендна вартість автомобіля за 60 місяців (5 років) складає 36 500( тридцять шість тисяч п`ятсот) доларів США 00 центів.

Пунктом 1.4. договору сторони погодили, що розрахунок здійснюється орендарем відповідно до офіційного курсу долара США до гривні за даними НБУ (Національного банку України) на день сплати щотижневого платежу (кожної п`ятниці до 12год).

Згідно акту прийому-передачі легкового автомобіля від 2 грудня 2016 року ФОП ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали автомобіль у відмінному стані без пошкоджень.

Разом з автомобілем було отримано: оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (оригінал) серії НОМЕР_3 ; ключ від автомобіля іммобілайзер; магнітола «СУЗУКІ»; тонування скла, ветровіки на склі; запасне колесо, домкрат, балонний ключ; шкіряний чохол на рулі; встановлене ГБО-4 покоління та балон ГБО.

Пунктом 10.2. договору оренди автомобіля передбачено, що орендар приймає на себе зобов`язання на протязі 5 днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення. Зобов`язання щодо підготовки всіх необхідних документів та оплати за нотаріальне посвідчення договору покладаються на орендаря.

Пункт 10.3. договору від 2 грудня 2016 року передбачає, що у випадку, якщо орендар не виконав зобов`язання щодо нотаріального посвідчення договору оренди автомобіля протягом 5 днів з моменту підписання договору та навмисно ухиляється від нотаріального посвідчення, у орендодавця виникає право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

2 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір поруки, за умовами якого поручитель відповідає перед орендодавцем в тому ж обсязі, що і сам орендар.

Пунктом 2.3. договору поруки передбачено, що поручитель і орендар несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, які виникають із основного договору та договору поруки від 02.12.2016 року.

Як визнав позивач та не заперечували відповідачі, 2 грудня 2016 року відповідачами сплачено 280 доларів США за оренду автомобіля.

12 грудня 2016 року автомобіль був повернутий позивачу.

9 грудня 2016 року ФОП ОСОБА_1 направив на адресу відповідачів повідомлення з вимогою нотаріального посвідчення, у якій зазначено про необхідність з`явитися не пізніше наступного дня після отримання даного листа до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шкоди О.М. для нотаріального посвідчення договору.

Лист отриманий ОСОБА_3 15 грудня 2016 року, ОСОБА_4 - 17 січня 2017 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачі ухилялися від укладання нотаріального посвідчення договору в момент укладання договору від 2.12.2016 р., а посилання позивача на п.п.10.1-10.3 договору оренди автомобіля, що саме орендар не виконав взяті на себе зобов`язання та не здійснив дії спрямовані на нотаріальне посвідчення договору протягом 5 діб з моменту його укладання не знайшли свого підтвердження, так-як орендодавець не здійснив дії спрямовані на захист своїх інтересів, що передбачені вимогами п.п.10.3 вказаного договору та вже 14 грудня 2016 р. звернувся до «Центру експертної оцінки» з метою встановлення

матеріальних збитків вказаного вище автомобіля та 16 грудня 2016 р. уклав договір №16/12/16 про наміри оренди даного транспортного засобу з іншою фізичною особою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає про наступне.

Відповідно до вимог статті 759 ЦК України, яка є нормою, що регулює загальні положення про найму, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1288цс17.

Крім того, згідно вимог частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь-якого іншого договору, є відповідність його змісту ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина третя статті 209, частина перша статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність

обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час судового розгляду відповідач ОСОБА_2 не заперечував укладення договору оренди, отримання автомобіля та сплату двох платежів у розмірі 280 доларів США, однак зазначив, що саме позивач не бажав нотаріально посвідчувати договір оренди автомобіля при його укладенні, посилаючись на те, що це не є необхідним. Також відповідачі пояснили, що автомобіль був повернутий позивачу 12 грудня 2016 року у зв`язку із його неналежним технічним станом та за домовленістю з ОСОБА_1 , а листи про необхідність нотаріального посвідчення договору були отримані після повернення автомобіля, тому вони не звернули на них уваги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що 2 грудня 2016 року між сторонами був укладений договір оренди транспортного засобу та частково виконанні його умови, зокрема, відповідач ОСОБА_2 отримав автомобіль та сплатив два платежі на користь позивача.

Разом з цим, доказів ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення укладеного договору оренди автомобіля позивачем суду надано не було.

З наданих суду документів вбачається, що вимога про нотаріальне посвідчення договору була направлена на адресу відповідачів 9 грудня 2016 року та отримана останніми після повернення автомобіля, що спростовує твердження позивача про ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору.

При цьому, повідомлення не містить конкретної дати та часу, у які відповідачі зобов`язані з`явитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач є підприємцем, діяльність якого полягає у наданні транспортних засобів у оренду фізичним особам, а відтак саме позивач повинен забезпечувати нотаріальне посвідчення договору оренди автомобіля під час його підписання, враховуючи, що наслідком недодержання нотаріальної форми договору є його нікчемність.

Доводи апеляційної скарги, що пунктом 10.2. договору оренди автомобіля від 2 грудня 2016 року обов`язок на протязі п`яти днів після підписання договору подати документи для його нотаріального посвідчення покладається на орендаря, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказаний пункт договору не визначає ні конкретної дати, часу та місця нотаріального посвідчення договору. При цьому, орендар одноособово не може посвідчити договір нотаріально, так як для цього присутність орендодавця є обов`язковою.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання позивачем належних та достатніх доказів ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого

повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивач не заперечував, що відповідачами автомобіль йому був повернутий, а враховуючи нікчемність договору, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів орендної плати за користування автомобілем.

З приводу позовних вимог про відшкодування збитків, завданих позивачу у результаті пошкодження автомобіля та упущеної вигоди, апеляційний суд зазначає про наступне.

Згідно частин 1 та 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частинами 1 та 2 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідач ОСОБА_2 надав суду першої інстанції докази, що автомобіль марки «SUZUKI», модель GRAND VITARA, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий Універсал-В, державний номер НОМЕР_2 , був предметом договору оренди автомобіля, який був укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_5 22 червня 2016 року. У листопаді 2017 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості з орендної плати за користування автомобілем, а також збитків у розмірі 83 818грн, завданих пошкодженням автомобіля, які були визначені звітом №165/16 оцінки матеріального збитку після пошкодження майна, складеного 20.12.2016 року ФОП « ОСОБА_6 » (справа № 761/42303/17). Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2018 року позов був задоволений.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що відповідачем ОСОБА_2 було доведено, що збитки ФОП ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля марки «SUZUKI», модель GRAND VITARA, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий Універсал-В, державний номер НОМЕР_2 , були завдані не діями відповідачів. Також вищезазначені обставини підтверджують пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що автомобіль був йому переданий позивачем у пошкодженому стані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що правові підстави для стягнення з відповідачів завданих позивачу збитків пошкодженням автомобіля на підставі звіту № 165/16 з оцінки матеріального збитку після пошкодження, складеного ФОП « ОСОБА_6 » 20 грудня 2016 року, та відшкодування упущеної вигоди відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що будучи обізнаним про пошкодження автомобіля та необхідність його ремонту, 16 грудня 2016 року позивач уклав договір про наміри з ОСОБА_7 , предметом якого була передача в оренду автомобіля марки «SUZUKI», модель GRAND VITARA, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_1 , колір чорний, тип легковий Універсал-В, державний номер НОМЕР_2 .

При цьому, звертає на себе увагу та обставина, що договір про наміри між позивачем та ОСОБА_7 стосовно оренди цього ж автомобіля був укладений також 11

серпня 2018 року, на що посилався позивач у справі № 761/42303/17 пред`являючи вимогу про стягнення упущеної вигоди, про що зазначено у рішенні суду від 22 серпня 2018 року.

У статті 13 ЦК України зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Виходячи з вищевикладеного, дії ФОП ОСОБА_1 стосовно укладання договорів про наміри з ОСОБА_7 з метою підтвердження позовних вимог про стягнення упущеної вигоди, є недобросовісними.

Доводи апеляційної скарги, що суд не мав правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 12 квітня 2018 року, оскільки вказана заява подана з пропущенням визначеного законом строку, а відповідач був обізнаний про наявність рішення суду, так як оскаржував дії державного виконавця щодо виконання рішення суду, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Глава 11 «Заочний розгляд справи» Розділу ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України встановлює особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляду заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення. Так, відповідач може подати заяву про перегляд заочного рішення до суду, який це рішення ухвалив, на предмет наявності передбачених частиною першою статті 288 ЦПК України підстав для його скасування, і оскаржити таке рішення у загальному порядку (статті 284-288 ЦПК України).

Статтею 284 ЦПК України визначено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Матеріали справи не містять належних доказів направлення відповідачу ОСОБА_2 копії заочного рішення суду від 12 квітня 2018 року та його отримання. Крім того, в ухвалі від 11 жовтня 2021 року суд зазначив, що рішення у справі було ухвалено судом без з`ясування всіх обставин справи, що мають суттєве значення для вирішення спору.

За таких обставин, суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права при розгляді та задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення, а діяв в межах повноважень, наданих йому процесуальними нормами.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом правових висновків Верховного Суду у справі № 456/2946/17, є безпідставними, так як обставини даної справи і справи, яка була предметом розгляду Верховного Суду, не є подібними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, недостатня обґрунтованість судового рішення усунута апеляційним судом у мотивувальній частині даної постанови, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити

без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк