Провадження № 22-ц/4808/965/22
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Легіна В.Б.

ОСОБА_2 та його представника адвоката Бундзяк У.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене в складі судді Домбровська Г.В. у м. Івано-Франківськ, повний текст складено 27 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 травня 2014 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 отримав кошти у сумі 80 000 доларів США зі строком повернення до 25 грудня 2015 року. Позичальник своє зобов`язання належним чином не виконав та в обумовлений строк не повернув кошти в повному обсязі. У січні 2018 року відповідач передав позивачу баштовий кран вартістю 12 000 доларів США та 1000,00 доларів США в рахунок часткового погашення боргу. Решту суми відповідач не повернув. Поверненням частини боргу позивач вважав переривання строку позовної давності. У зв`язку з цим, просив стягнути борг за договором позики в сумі 68 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми у розмірі 10 077 доларів США. Загалом позивач просив стягнути 78 077 доларів США, що по курсу НБУ станом на 02 грудня 2020 року складало 2 229 746,39 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 68 000,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 1 904 652,80 грн, та три проценти річних у сумі 10 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 282 252,74 грн, а всього 78 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 2 186 905,54 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що текст розписки не містить посилання на момент передання грошових коштів, що є обов`язковою умовою для визнання договору укладеним. Аналогічно незрозумілим є і порядок повернення коштів. Оскільки момент передання грошей не встановлено, то договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки за ним не настають. Крім того, помилковим є висновок суду першої інстанції про не застосування строку позовної давності, оскільки посилання на переривання строку позовної давності у січня 2018 року є необґрунтованим, так як дата написання самої розписки не вказана, та відсутні будь-які докази на підтвердженя переривання строку позовної давності.

11 червня 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи заперечив. Вказує, що твердження відповідача про неукладення договору позики є необґрунтованим. Письмова форма договору є підтвердження укладання договору та виникненням зобов`язань. Крім того, часткове повернення коштів у січня 2018 року є доказом переривання строку позовної давності.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Легін В.Б. підтримав доводи апеляційної скарги просить їх задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Бундзяк У.М. доводи апеляційної скарги заперечили, вважають оскаржуване рішення законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Ухвалюючи про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, доказів на спростування якого відповідачем не надано. Оскільки на час звернення до суду позичальником погашено борг у сумі 12 000 доларів США, то з нього підлягає стягненню решта боргу - 68 000 доларів США, а також 3% за період з 25 грудня 2015 року по 02 грудня 2020 року у сумі 10 077,00 доларів США. Сума боргу визначена судом у еквіваленті до гривні по курсу НБУ станом на дату ухвалення рішення судом. Також суд вважав, що у зв`язку із поверненням у січні 2018 року частини позики шляхом передачі позивачу баштового крану відбулось переривання позовної давності, а тому заява представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не заслуговує на увагу.

Рішенням суду першої інстанції є помилковим, так як повністю не відповідає вимогам закону і матеріалам справи з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 20 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики в сумі 80 000,00 доларів США, що підтверджується наявним у справі оригіналом розписки, ОСОБА_1 від 20 травня 2014 року та підписаної ним, у якій зазначено: «Я, ОСОБА_1 винен ОСОБА_2 80 000 $, зобов`язуюсь віддати на протязі 2015 року, станом по 25.12.2015 року».

За змістом наявної у справі копії розписки за підписом ОСОБА_2 , він у рахунок погашення боргу отримав від ОСОБА_1 баштовий кран КБ-308, як еквівалент 12 000,00 доларів США.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо стягнення з позичальника суми основного боргу

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Установлено, що письмова форма договору позики укладеного 20 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідає ч.ч.1,2 статті 207 ЦК України, є реального характеру та доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки у визначені договором позики строки грошові кошти позивачу повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з позовом. Розписка про отримання грошових коштів містить зобов`язання про їх повернення у певний строк. Таким чином, суд першої інстанції встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильних висновків про укладення договору позики, з яким також погоджується колегія суддів.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що текст розписки не містить посилання на момент передання грошових коштів, тому договір позики вважається таким, що не укладений і юридичні наслідки за ним не настають є помилковими, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Також установлено, що представник відповідача адвокат Легін В.Б. у відзиві на позовну заяву про стягнення боргу від 10.03.2021 року, відповідно ч.ч.3,4 ст. 267 ЦК України просить застосувати сплив позовної давності, оскільки про стягнення коштів за боговою розпискою від 20 травня 2014 року позивач звернувся в суд 14 грудня 2020 року, тобто післі спливу позовної давності.

Допитаний у судовому засідання апеляційного суду як свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що у січні 2018 року він у рахунок погашення боргу отримав від ОСОБА_1 баштовий кран КБ-308, як еквівалент 12 000,00 доларів США, про що ним написано розписку та свідчить про переривання позовної давності (а.с.6).

Щодо отримання у січні 2018 року в рахунок часткового погашення боргу та 1000,00 доларів США, то цієї частини суми боргу він не отримував, а в тексті позовної заяви допущено описку. Окрім цього, свідок вказав, що строни були співвласниками баштового крана КБ-308, який був на балансі юридичної особи, засновниками якої були їх приятелі (підставні особи). Документи щодо належності права співвласників баштового крана КБ-308 не збереглись, так як юридичну особу, засновниками якої були їх приятелі, ліквідовано, а майно юридичної особи розпродано.

За змістом письмового пояснення ОСОБА_1 від 16.11.2022 року та наданих на позовну заяву відзивах, ОСОБА_1 заперечує будь-який борг перед ОСОБА_2 та право власності на баштовий кран КБ-308. Також заперечує наявність у нього оригінала розписки про погашення неіснуючого частини боргу, оскільки він не вчиняв будь-яких дій щодо погашення боргу. Вважає, що протягом 2015 - 2020 рокув позивач не пред`являв йому претензій щодо неіснуючого боргу і такі дії свідчить про відсутність у нього будь-якого боргу перед позивачем.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі№ 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє представлену ОСОБА_2 копію розписки за його підписом, що він у рахунок погашення боргу отримав від ОСОБА_1 баштовий кран КБ-308, як еквівалент 12 000,00 доларів США, яка свідчить про переривання позовної давності, оскільки подана ним розписка не відповідає вимогам ст. 654 ЦК України, так як не містить дати складання, підпису ОСОБА_1 про часткове погашення боргу та ним не визнається, не зазначено, який борг погашається, та вчинена не в такій самій формі, що й договір позики, що змінюється.

Крім цього, позивачем не подано будь-яких доказів про належність відповідачу права власності чи співвласності на баштовий кран КБ-308, а відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

У пункті 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) звернуто увагу на те, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною заявленою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

За змістом ст.19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, звернувшись 14 грудня 2020 року з позовною заявою до суду за захистом порушеного права та стягнення боргу за договором позики в сумі 68 000 доларів США та 3% річних від простроченої суми у розмірі 10 077 доларів США, за яким позивач просив стягнути 78 077 доларів США, що по курсу НБУ станом на 02 грудня 2020 року складало 2 229 746,39 грн за договором - розпискою від 20 травня 2014 року укладеним між сторонами, за якою ОСОБА_1 винен ОСОБА_2 80 000 $ і зобов`язувався віддати на протязі 2015 року, станом по 25.12.2015 року ОСОБА_2 пропустив позовну давність спив якої є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач не подав суду про наявність поважності причин пропущення позовної давності.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов незаконного висновку про задоволення позову, оскільки встановивши, що між сторонами укладений договір позики 20 травня 2014 року з кінцевим терміном повернення до 25 грудня 2015 року, а позов перд`явлений 14 грудня 2020 року, тобто позивачем пред`явлений позов з пропуском строку позовної давності про застосування якого заявлено ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову ОСОБА_2 задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за спливом строку позовної давності.

За змістом ст.382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий судовий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що апеляційний суд зробив висновок про задоволення апеляційної скарги, то сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 765 (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн підлягає стягненню з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 квітня 2021 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 травня 2014 року у сумі 68 000,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 1 904 652,80 грн, та три проценти річних у сумі 10 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 282 252,74 грн, а всього 78 077,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на 21 квітня 2021 року складає 2 186 905,54 грн за спливом позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 15 765 (п`ятнадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2022 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта