КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9122/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни - адвоката Сидоренка Ігоря Олександровича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року (суддя Бабич Н.Д.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

у листопаді 2020 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,061 га, розташованої у АДРЕСА_1 від 3 серпня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.; визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53428103 від 3 серпня 2020 року 14:21:34, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.; та визнання за нею права власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,061 га, розташованої у АДРЕСА_1.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю І-КВ №124209, виданого 12 листопада 2002 року на підставі рішення Київської міської ради від 12 жовтня 2000 року №27-10/1004, вона була власником зазначеної земельної ділянки, на якій вони разом із чоловіком здійснювали будівництво садового будинку.

Позивач посилалася на те, що на початку жовтня 2020 року від голови правління садівницького товариства «Авіатор» вона дізналася, що її земельна ділянка виставлена на продаж, хоча вона такого наміру не мала. 21 жовтня 2020 року вона отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якої власником

земельної ділянки вказаний ОСОБА_3 , підставою для державної реєстрації був договір купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 558, виданий 3 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.

Позивач стверджувала, що вона жодного договору купівлі-продажу не укладала і не мала наміру відчужувати свою земельну ділянку, жодних довіреностей, на підставі яких можна було б укласти договір купівлі-продажу чи інший правочин на відчуження земельної ділянки, вона не видавала.

Позивач вважала, що з урахуванням того факту, що вона особисто не укладала правочинів спрямованих на відчуження належної їй земельної ділянки, довіреностей на укладення від її імені також не видавала, оригінали документів на земельну ділянку перебувають у неї, приватний нотаріус Затварницька І.П. не дотрималась вимог закону при реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_3 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,061 га, розташованої у АДРЕСА_1 , від 3 серпня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., недійсним. Визнано незаконним і скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53428103 від 3 серпня 2020 року 14:21:34, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. Визнано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,061 га, розташованої у АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року стягнуто з кожного з відповідачів на користь позивача понесені витрати, пов`язані з розглядом справи на оплату професійної правничої допомоги, по 17 500грн, судовий збір - 3 118,79грн та витрати, пов`язані з проведенням експертизи, в розмірі 1125,12грн.

У поданій апеляційній скарзі представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької І.П. - адвокат Сидоренко І.О. просить скасувати рішення та додаткове рішення суду, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути з позивача судові витрати.

Представник відповідача стверджує, що позивачем обрано невірний та неефективний спосіб захисту порушеного права - визнання недійсним неукладеного договору та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, і суд першої інстанції ці вимоги без достатнього правового обґрунтування і всупереч правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду задовольнив. Крім того, обраний позивачем та застосований судом спосіб захисту цивільного права направлений на шкоду правам та охоронюваним законом інтересам інших осіб - відповідачів у справі.

Також представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції не приділив жодної уваги добросовісності поведінки відповідачів, поклавши на них надмірний тягар без належних для цього підстав.

Представник відповідача звертає увагу апеляційного суду, що судом першої інстанції встановлено, що позивач визнаний судом недійсним договір не підписувала, від її імені з використанням підроблених документів це зробила інша невстановлена особа. Фактично спірний у справі договір є підробленим, а тому він не є укладеним, оскільки фізично позивач його не укладала, тому правочин, який не вчинено, не може бути визнаний недійсним.

Крім того представник відповідача стверджує, що оскільки спірний у справі

договір визнаний судом першої інстанції недійсним, суд кваліфікував його як оспорюваний, а не нікчемний правочин, проте не вказав в оскаржуваному рішенні, з якої підстави, встановленої законом, він визнав його недійсним, та не застосував наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК, зокрема - двосторонню реституцію.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 просить її задовольнити посилаючись на те, що спірний договір був підписаний від імені продавця громадянкою, яка називала себе ОСОБА_2 , чия особа була встановлена нотаріусом згідно визначеного законом порядку та отримала від нього за продану земельну ділянку грошові кошти у розмірі 476683,16грн.

Також ОСОБА_3 зазначає, що є підстави для висновку, що спірний договір дійсно є підробленим та був вчинений у результаті кримінального правопорушення. Разом з цим, він є потерпілим від вчинення такого кримінального правопорушення і роль позивача у ньому також підлягає встановленню на рівні з іншими дотичними обставинами. З огляду на це пред`явлення позову до нього з покладанням судових витрат не відповідає принципам добросовісності, розумності та справедливості.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Рибачковський К.Е. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги ніяким чином не спростовують висновків суду першої інстанції, що наведені в оскаржуваному рішенні, а суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 - адвоката Сидоренка І.О., відповідача ОСОБА_4 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення позивачки та її представника - адвоката Єфіменка В.С., які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю І-КВ №124209, виданого 12 листопада 2002 року на підставі рішення Київської міської ради від 12 жовтня 2000 року №27-10/1004, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_3, площею 0,061га, розташованої на території АДРЕСА_1.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 3 серпня 2020 року приватним нотаріусом Затварницькою І.П. право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 558, посвідченому 3 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П.

Відповідно до тексту договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. 3 серпня 2020 року, продавець ОСОБА_2 продала, а покупець ОСОБА_3 купив та прийняв у власність земельну ділянку, площею 0,0610 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер НОМЕР_3. Договір містить підписи сторін договору, а нотаріусом засвідчено, що договір підписано сторонами у її присутності.

Згідно висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19-21/4083-ПЧ від 10 листопада 2021 року рукописний запис « ОСОБА_2 » в графі «Продавець ________

ОСОБА_2 » в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 3 серпня 2020 року, зареєстрованому в реєстрі за №558, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; підпис від ОСОБА_2 в графі «Продавець ________ ОСОБА_2 » в Договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 3 серпня 2020 року, зареєстрованому в реєстрі за №558, виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували укладення ОСОБА_2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 3 серпня 2020 року, зареєстрованому в реєстрі за №558, натомість, згідно висновку експерта №СЕ-19-21/4083-ПЧ від 10 листопада 2021 року, даний договір укладено не ОСОБА_2 , а іншою особою. Крім того, враховуючи наявний в матеріалах справи висновок експерта №СЕ-19-21/4083-ПЧ від 10 листопада 2021 року, відповідно до якого позивач не укладала договору купівлі-продажу земельної ділянки від 3 серпня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за №558, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53428103 від 3 серпня 2020 року 14:21:34, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Затварницькою І.П., є незаконним і підлягає скасуванню.

Ухвалюючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції вважав, що зазначені представником позивача - адвокатом Кондратенко Т.О. витрати на правничу допомогу в розмірі 35 000грн є реальними та розумними, які підлягають відшкодуванню з відповідачів на користь позивача, враховуючи задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а

також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зробила правовий висновок про те, що частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові вказала, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його

порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд першої інстанції вищезазначених висновків Великої Палати Верховного Суду не врахував та не застосував при вирішенні даного спору, хоча відповідач ОСОБА_3 посилався на них у відзиві на позовну заяву.

Також колегія суддів зазначає, що у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц Велика Палата Верховного Суду не встановила підстав для відступу від висновків, зроблених у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 3 серпня 2020 року не підписувала.

Обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваного договору недійсним не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивачки, адже за загальним правилом наслідком встановлення судом недійсності правочину є реституція.

Встановивши, що позивачка не підписувала спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки, тобто, що він є неукладеним, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання його недійсним.

За встановлених судом обставин справи, в задоволенні позову ОСОБА_2 , пред`явленого до ОСОБА_3 , необхідно було відмовити у зв`язку із обранням позивачкою неефективного способу захисту.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16).

Зміст і характер правовідносин у даній справі підтверджують, що спір у позивачки стосовно земельної ділянки виник з ОСОБА_3 .

Таким чином, позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку не може бути пред`явлена до приватного нотаріуса, якого позивачка визначила відповідачем.

Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача

належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Оскільки позивачка заявила позов також до неналежного співвідповідача-приватного нотаріуса, висновки суду першої інстанції про задоволення позову щодо нього та про покладення на приватного нотаріуса судових витрат є помилковими.

Виходячи з того, що приватний нотаріус є неналежним відповідачем у даній справі, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до приватного нотаріуса Затварницької І.П. та покладення на неї судових витрат позивачки підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову до вказаного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту та пред`явлення позову до неналежного відповідача - приватного нотаріуса.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частинами першою та третьою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи, що додатковим рішенням суду здійснений розподіл судових витрат, понесених позивачкою, виходячи із задоволення позовних вимог, однак, колегія суддів скасовує рішення суду та відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, додаткове рішення підлягає скасуванню, а судові витрати позивачки відшкодуванню не підлягають.

Оскільки апеляційна скарга представника приватного нотаріуса ОСОБА_1 - адвоката Сидоренка І.О. підлягає задоволенню, приватному нотаріусу підлягає відшкодуванню сплачений нею судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 11 878грн 74коп., який підлягає стягненню з позивачки ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_1 - адвоката Сидоренка Ігоря Олександровича задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 січня 2022 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає у АДРЕСА_4 , на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Затварницької Інни Петрівни, яка знаходиться у АДРЕСА_5 , судові витрати у сумі 11 878грн 74коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк