Справа № 183/9088/21
№ 2/183/2099/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Моісєєва К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новомосковської міської ради Дніпропетровської області про:

-визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_2 . Після його смерті залишилось спадкове майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та який прийняла мати позивача - ОСОБА_3 . Однак за життя, мати позивача не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину та ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Після смерті матері - ОСОБА_3 , позивач прийняв спадщину, оскільки вступив у фактичне володіння та управління спадковим майном. 15 вересня 2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, постановою нотаріуса від 15 вересня 2021 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначений житловий будинок. Означену відмову позивач вважає такою, що порушує його права, як спадкоємця, а тому звернувся з позовом до суду.

Ухвалою судді від 31 березня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, витребувано докази спадкові справи після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Докази отримано 30 травня 2022 року та 03 червня 2022 року відповідно.

В судовому засіданні 29 червня 2022 року долучено докази, подані представником позивача до початку розгляду справи по суті.

11 липня 2022 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову, в якій останній просить змінити предмет позову та визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 15 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач до суду не з`явився. Від представника позивача надійшла заява, в якій останній підтримав позов та просить його задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Подав заяву, в якій просив вирішити справу на розсуд суду та позов розглянути у відсутність представника.

У зв`язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 02 серпня 1955 року /а.с.9/, з 30 серпня 1976 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відміткою про реєстрацію в паспорті громадянина України /а.с.5-6/.

Відповідно до наданої суду засвідченої позивачем копії посвідченого 29 травня 1956 року за № 1819 нотаріусом Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 22 квітня 1956 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської районної ради народних депутатів від 14 березня 1956 року № 143 /а.с.10-11/, ОСОБА_2 надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 1200 кв.м.

На вказаній земельній ділянці, відповідно до листа КП «Новомосковське МБТІ» ДОР /а.с.15/, у відповідності до даних інвентаризаційної справи, станом на 29 грудня 2012 року здійснено будівництво будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (раніше: АДРЕСА_2 , потім АДРЕСА_3 ) на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів від 14 березня 1956 року № 143, посвідченого нотаріально 29 травня 1956 року за № 1819. Право власності на будинок в БТІ не зареєстровано. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, проведеної 16 квітня 2021 року техніком з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_4 , на земельній ділянці розташовані: житловий будинок А1 (шл/бетон) житловою площею 26,3 кв.м., загальною площею 47,8 кв.м., літня кухні В1, сарай Г 1, вбиральня Д1, огорожа №1-4, колодязь №5, колодязь №6, замощення І.

Дані щодо характеристики будинку садибного типу с господарськими будівлями та спорудами підтверджені наданим суду в засвідченій копії Технічним паспортом на будинок /а.с.12-14/, згідно з яким будівництво житлового будинку А1 (шл/бетон) прибудови а.2, літньої кухні В1, сараю Г 1, колодязю №5, колодязю №6, замощення І проведені в період 1960-1975 року; будівництво вбиральні Д1, огорож1 №1-4 проведено в 1990 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с.7/.

Згідно зі свідоцтвом про смерть, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.8/.

З матеріалів спадкових справ після смерті ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , отриманих на запит суду, вбачається, що:

В 1988 році ОСОБА_2 склав заповіт, за яким залишив жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Заповіт посвідчено 21 грудня 1988 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Шевченко А.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5946 /а.с.52/.

26 травня 1989 року ОСОБА_3 подала до Новомосковської державної нотаріальної контори заяву про відмову від належної їй долі спадкового майна, що залишилося після смерті чоловіка - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 /а.с.73, зворот/.

ОСОБА_1 26 травня 1989 року подав заяву до Новомосковської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 у виді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.73/.

ОСОБА_3 по день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.64/.

28 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 /а.с.47/.

15 вересня 2021 року постановою приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко Г.В. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_2 . Підставою відмови вказано відсутністю доказів реєстрації права власності на нерухоме майно за спадкодавцем /а.с.17/.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з такого.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року і застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК 1963), у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Судом встановлено, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася в 1989 році, тобто під час дії ЦК 1963 року, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування майна померлих.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі статтями 525, 526 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини.

Відповідно до ст. 527 ЦК 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Статтями 529, 530 ЦК 1963 року, передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують в рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та баба померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно зі ст. 534 ЦК 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до статей 548, 549 ЦК 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Частина 1 статі 553 ЦК 1963 року встановлювала, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

За статтею 560 ЦК 1963 року, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Разом з тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна.

Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.

Згідно з положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Таким чином, оскільки наданими суду доказами в своїй сукупності підтверджується факти: набуття ОСОБА_2 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 22 квітня 1956 року земельної ділянки для будівництва житлового будинку; побудови на земельній ділянці житлового будинку в період до 1989 року; відмови від спадкування за заповітом матері позивача після померлого чоловіка - батька позивача на користь позивача; прийняття позивачем спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном та подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса, відсутність державної реєстрації у встановленому на момент звернення до нотаріуса порядку права власності на майно, набуте у власність померлим, позивач, як спадкоємець за законом першої черги, на користь якого відмовилась спадкоємець за заповітом має право на набуття права власності на спадкове майно. Внаслідок чого, позовна заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282, 319 ЦПК України, суд -

вирішив:

позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Новомосковська міська рада Дніпропетровської області; ; місцезнаходження: вул. Гетьманська, 14, м. Новомосковськ, Дніпропетровська область.

Суддя Д.О. Парфьонов