Справа № 297/3100/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів:Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря: Волощук В.І.

прокурора: Роман М.С.

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2021 року у складі судді Гецко Ю.Ю., присяжних Шпак Г.В., Шкелебей В.М., у справі за заявою директора комунального некомерційного підприємства «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» Закарпатської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку,

встановив:

06 грудня 2021 року В. о. д иректора КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» Закарпатської обласної ради Алмаші Т.Й. звернулась до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 . Заява мотивована тим, що 01.12.2021 року ОСОБА_1 була госпіталізована до вказаного закладу в зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих. Висновок про необхідність обстеження і лікування ОСОБА_1 тільки в умовах стаціонару підтверджений комісією лікарів психіатрів. Від запропонованої госпіталізації ОСОБА_1 відмовилась.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2021 року заяву В. о. директора КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» ЗОР про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку задоволено. Госпіталізувано ОСОБА_1 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у поданій заяві. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що: судом в рішенні вказано, що вона була направлена до лікувального закладу лікарем-психіатром, однак до лікаря вона не зверталась, направлення не досліджувалось, в матеріалах справи таке відсутнє; огляд комісії лікарів відбувся на шостий день, однак такий повинен був здійснитися протягом 24 годин з часу госпіталізації; в дорученні на представництво закладу по питанню госпіталізації в примусовому порядку вказано прізвище « ОСОБА_1 », яка участі у даній справі не приймала та належно не перевірено судом повноваження (доручення) адвоката Вайдича Я.В., який надавав їй правову допомогу, якому доручено діяти виключно в межах ст. 46,47 КПК України та не враховано відсутність її законного представника; суд не забезпечив проведення її судово медичного обстеження при повідомленні нею, що медичний брат, який був у стані алкогольного сп`яніння наніс їй удар в голову та праве підребер`я ; суд розглянув справу з порушенням строків розгляду справи та у відсутності доказів, які б підтверджували необхідність її примусової госпіталізації.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу заявник вказує, що ОСОБА_1 на законних підставах була госпіталізована, жодних порушень при її госпіталізації допущено не було.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника заявника ОСОБА_3 та прокурора Роман М.С, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, свідка ОСОБА_4 , дослідивши медичну карту ОСОБА_1 перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи заяву про примусову госпіталізацію, суд першої інстанції виходив з того, що висновком комісії лікарів-психіатрів КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» Закарпатської обласної ради від 06.12.2021 року встановлено, що ОСОБА_1 страждає маніакальним розладом, внаслідок якого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї і оточуючих, а відтак існують підстави, передбачені ст. ст. 14, 16 Закону України "Про психіатричну допомогу", для її госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду, оскільки такі відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Стаття 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ст. 4 Закону України "Про психіатричну допомогу" психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

За правилами ст.13 Закону України "Про психіатричну допомогу"особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Положеннями статті14 цього Закону визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в психіатричному закладі, ця особа підлягає негайній виписці. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.12.2021 року о 04 год. була доставлена в КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» Закарпатської обласної ради на лікування родичами у зв`язку з неадекватною поведінкою, маячними висловлюваннями, збудженістю, неконтрольованою агресією до членів сім`ї, погрозами фізичної розправи, відмовою від амбулаторного лікування.

01.12.2021 року о 04 год. 12 хв. ОСОБА_1 була оглянута лікарем психіатром приймального відділення даного закладу ОСОБА_4 , при якому було встановлено діагноз: гострий психотичний розлад, внаслідок перенесеного COVID-19, та надала письмову згоду на лікування у психіатричному закладі від 01.12.2021року та письмову згоду на госпіталізацію у психіатричного закладу від 01.12.2021 року.

02.12.2021 року свою згоду на лікування та перебуванні у даному закладі ОСОБА_1 підтвердила повторно письмово у заяві на ім`я завідуючого відділенням ОСОБА_3 .

Наведені обставини підтверджуються оглянутою судом апеляційної інстанції медичною картою стаціонарного хворого ОСОБА_1 , в якій наявна: письмова заява чоловіка ОСОБА_1 ОСОБА_5 про необхідність госпіталізації, в зв`язку з поведінкою дружини після перенесеного COVID-19; письмові заяви ОСОБА_1 від 01.12.2021року та від 02.12.2021року про згоду на лікування та перебуванні у вказаному закладі, копії яких долучено до матеріалів справи (а.с.5, 50-51); запис лікаря приймального відділення даного закладу ОСОБА_4 із зазначенням вказаного діагнозу.

Також наведені обставини підтверджується показаннями допитаного судом апеляційної інстанції в якості свідка ОСОБА_4 , яка безпосередньо здійснювала огляд ОСОБА_1 при поступленні нею до закладу і яка підтвердила встановлений нею діагноз, добровільність написання ОСОБА_1 заяв на госпіталізацію і лікування, а також суду пояснила, що разом з ОСОБА_6 були присутній її чоловік і ще родич: або її батько або її брат.

З оглянутої медичної карти також вбачається,що 06.12.2021 року ОСОБА_1 відмовилась від прийому ліків, вимагала виписки. З чоловіком та братом на побаченні говорила грубо. Була комісійно оглянута.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» від 06.12.2021 року ОСОБА_1 страждає маніакальним розладом, внаслідок якого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї і оточуючих. Комісія лікарів-психіатрів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації у психіатричний заклад.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ст.3 Закону України "Про психіатричну допомогу" встановлена презумпція психічного здоров`я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

У справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року, ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Отже, за наявності обґрунтованого висновку комісії лікарів-психіатрів від 06.12.2021 року про необхідність примусової госпіталізації ОСОБА_1 в психіатричний заклад, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про наявність станом на день звернення із заявою правових підстав для госпіталізації в примусовому порядку ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її згоди, оскільки остання страждала психічним розладом, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі N 2-1/07 (провадження N 14-9свц18).

Судом встановлено, що станом на день звернення КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» із відповідною заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку ОСОБА_1 були наявні підстави для такої госпіталізації, які установлені комісією лікарів-психіатрів, госпіталізація особи до психіатричного закладу відповідає положенням Закону України "Про психіатричну допомогу" та вимогам процесуального законодавства та є необхідними, у зв`язку із тим, що її обстеження та лікування можливі лише в умовах психіатричного стаціонару, що підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами та не спростовано апелянтом.

З урахуванням вищезазначених вимог закону, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог ст. ст.89, 263-264 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, вірно застосувавши положення Закону України "Про психіатричну допомогу" та дійшов до правильного висновку про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Щодо посилань апелянта в апеляційній скарзі, що в рішенні суду вказано, що вона була направлена до лікувального закладу лікарем-психіатром, однак до лікаря вона не зверталась і в матеріалах справи таке відсутнє, то такі не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджено, що апелянт до КНП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги м. Берегова» була доставлена родичами, надала самостійно письмову згоду на госпіталізацію і лікування в даному закладі.

Не заслуговують на увагу також доводи апелянта, що огляд комісії лікарів відбувся на шостий день, однак такий повинен був здійснитися протягом 24 годин з часу госпіталізації, оскільки, як встановлено судом, про що зазначено вище, апелянт госпіталізована в лікарню 01.12.2021 року за її згодою, добровільно, а огляд комісії лікарів відбувся 06.12.2021 року в зв`язку з тим, що апелянт відмовилась від прийому призначених ліків і вимагала виписки з лікарні, а тому до 06.12.2021 року були відсутні підстави для огляду її комісійно на предмет примусової госпіталізації.

Доводи апеляційної скарги про наявність в дорученні на представництво закладу по питанню госпіталізації в примусовому порядку описки в прізвищі ОСОБА_1 та щодо відсутності повноважень адвоката Вайдича Я.В., який надав правову допомогу ОСОБА_1 , є надуманими і безпідставними, оскільки наявність вищевказаної описки не спростовує повноваження представника закладу на його на участь у даній справі, а адвокату Вайдич Я.В. на підставі ухвали суду від 07.12.2021 року Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Закарпатській області було надано відповідне доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 у даній справі (№297/3100/21). (а.с.9,14-15).

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про відсутність при розгляді справи її законного представника, оскільки апелянт є повнолітньою особою та має повну цивільну дієздатність, в якій не обмежена, і здатна самостійно здійснювати всі свої цивільні права і обов`язки.

Щодо посилань апелянта, що суд не забезпечив проведення її судово медичного обстеження при повідомленні нею, що медичний брат, який був у стані алкогольного сп`яніння наніс їй удар в голову та праве підребер`я, то такі нічим не підтверджені.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що наведені доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, в зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 22 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: