ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/189/21

Головуючий у першій інстанції - Косенко Ю. Л.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/366/22, 22-ц/4823/367/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Талалаївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року(місце ухвалення - смт. Талалаївка, дата складання - 19.11.2021) та на додаткове рішення цього ж суду від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства. В обгрунтування позову посилався на те, що у кінці 2007 року сторони познайомилися, почали зустрічатись та згодом проживати як подружжя, без реєстрації шлюбу, і вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька, яку відповідачка зареєструвала як « ОСОБА_3 ». Через декілька місяців після народження дитини між сторонами почали виникати сварки, що призвело до припинення подружніх стосунків, та з цього часу позивач не спілкувався з відповідачкою, не бачився з дитиною, оскільки повірив словам ОСОБА_2 про те, що донька не його рідна дитина.

ОСОБА_1 зазначає, що нещодавно йому повідомили, що коли донька підросла, то стала дуже схожа на нього, та скоріш за все є його рідною дитиною. При зустрічі з дитиною всі його сумніви, стосовно того, що дочка ОСОБА_3 є його рідною, у нього відпали.

Відповідачка відмовляється офіційно визнати позивача батьком шляхом звернення до відділу РАЦС, тому він змушений звернутись з даним позовом до суду.

У позові ОСОБА_1 просив визнати його батьком дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_2 ; внести зміни в актовий запис про народження № 5 від 16.07.2008, зробленого за місцем реєстрації Харківської сільської ради Талалаївського району Чернігівської області, записавши ОСОБА_1 в книзі актових записів народжень батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Талалаївського районного суду від 09.11.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, відмовлено повністю.

Рішення суду обґрунтовано тим, що обставини, на які посилається позивач як на підтвердження позовних вимог про визнання його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є відповідачка - ОСОБА_2 , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Судом було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проте її не було проведено, оскільки дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовилася їхати у м. Київ для проведення експертизи та сказала, що у неї є батько ОСОБА_5 , та за поясненнями відповідачки примусово доставити доньку в експертну установу вона не може, тому у суду відсутні підстави вважати, що відповідачка ухилилася від проведення експертизи та, відповідно відсутні підстави для визнання факту, для з`ясування якого експертиза була призначена.

Додатковим рішенням Талалаївського районного суду від 23.11.2021 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 000, 00 грн у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи вказане додаткове рішення суд виходив з того, що стороною відповідачки надані належні докази судових витрат пов`язаних з правничою допомогою, клопотань щодо зменшення розміру заявлених витрат позивачем не заявлялось, та крім того, відповідачкою не було вчинено дій, що свідчили б про зловживання нею процесуальними правами.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Талалаївського районного суду від 09.11.2021 та додаткове рішення цього ж суду від 23.11.2021, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що відповідачка разом з дитиною не з`являлась для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи призначеної згідно ухвали суду, що унеможливило проведення експертизи і це свідчить про їх ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі. Відповідачкою не доведено наявність поважних підстав, які б перешкоджали їй з`явитись разом з дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків дитини.

У скарзі апелянт зазначає, що судом залишені поза увагою його пояснення щодо проживання на час народження дитини сторін разом, які вели спільне господарство, а після народження доньки ОСОБА_2 не виявила бажання звернутись разом з позивачем до відділу РАЦС зі спільною заявою про запис його батьком дитини. Безпідставно відхилив покази свідків.

При цьому посилається на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 478/690/18, від 09.09.2020 у справі № 277/836/16-ц, від 14.04.2021 у справі № 644/9720/16-ц.

Заявник посилається, що визнання його батьком відповідатиме інтересам дитини та надаватиме право та обов`язок надавати їй матеріальне забезпечення, приймати участь у її вихованні, проявляти батьківську турботу.

Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що іменування дитини ОСОБА_3 по батькові записано як « ОСОБА_2 ».

27.01.2022 адвокат ОСОБА_2 - Яковець Є.О. направив на адресу суду апеляційної інстанції (судом зареєстровано 27.01.2020) відзив на апеляційну скаргу, проте, даний відзив не може бути прийнято судом, оскільки він поданий поза строком встановленим ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11.01.2022 про відкриття провадження, згідно якої учасникам справи, на підставі ч. 1 ст. 360 ЦПК України, було роз`яснено про право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали. Так, копію вказаної ухвали суду апеляційної інстанції разом з копією апеляційної скарги ОСОБА_2 отримала 18.01.2022 (а.с. 222), відзив направлено електронною поштою 27.01.2022 (а.с. 235-237).

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від Талалаївського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу.

Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними.

Враховуючи викладене, та подану заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Менька Д.Д., який приймав участь у справі у режимі відеоконференції, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання 10.06.2022 не з`явився, не підключився до відеоконференції, за відсутності даних про поважні причини не можливості приймати участь у режимі відеоконференції, як позивача, так і представника, своїми правами на участь в судовому засіданні не скористались. Враховуючи викладене, судом визнані причини неявки позивача не поважними, а від представника до суду апеляційної інстанції будь-яких клопотань не надходило.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Талалаївський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Прилуцькому районі Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 223), та від якого мається заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 225).

Вислухавши суддю-доповідача, учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно копії актового запису про народження № 05 від 16.07.2008 ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Харкове Талалаївського району Чернігівської області, батьком записано ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 . Запис відомостей про батька здійснено на підставі заяви матері від 16.07.2008 (а.с. 24).

Вказані обставини підтверджуються також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України № 5 (а.с. 120).

Згідно копії паспорта позивача місце його проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 з 12.10.1999 (а.с. 7 зворот).

За відомостями Талалаївської селищної ради від 07.04.2021 № 426 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Талалаївського районного суду від 23.04.2021 за клопотанням позивача було призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої було поставлено питання: чи є кровне споріднення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_2 .? (а.с. 33-34).

Проте, вказану ухвалу суду експертною установою було повернуто без виконання у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 для відбору зразка крові з`являвся, ОСОБА_2 разом з дитиною для відбору зразків крові не з`являлась (а.с. 40, 45, 51).

Матеріали справи містять фотокартки, надані позивачем у підтвердження позову щодо батьківства до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8, 72, 73, 129).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається позивач на підтвердження позовних вимог про визнання його батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є відповідачка - ОСОБА_2 , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Судом було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проте її не було проведено, оскільки дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовилася їхати у м. Київ для проведення експертизи та сказала, що у неї є батько ОСОБА_5 , та за поясненнями відповідачки примусово доставити доньку в експертну установу вона не може, тому у суду відсутні підстави вважати, що відповідачка ухилилася від проведення експертизи та, відповідно відсутні підстави для визнання факту, для з`ясування якого експертиза була призначена.

Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 000, 00 грн у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що стороною відповідачки надані належні докази судових витрат пов`язаних з правничою допомогою, клопотань щодо зменшення розміру заявлених витрат позивачем не заявлялось, враховуючи, що відповідачкою не було вчинено дій, що свідчили б про зловживання нею процесуальними правами.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини (рішення у справі «Йевремович проти Сербії» заява № 3150/05, від 17 травня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).

Статтею 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Частиною першою статті 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі, судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Судом встановлено, та з матеріалів справи вбачається, що за клопотанням позивача для підтвердження факту його батьківства судом було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проте експертною установою ухвалу суду про призначення експертизи було повернуто до суду без виконання через неявку відповідачки ОСОБА_2 .

У судовому засіданні причин неявки для проведення експертизи пояснила тим, що її донька категорично відмовилася їхати у м. Київ для проведення експертизи та сказала, що у неї є батько ОСОБА_5 , що про необхідність проведення експертизи вона роз`яснювала доньці, але оскільки дитині 13 років, то примусово доставити її в експертну установу вона не може.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було з`ясовано думку дитини ОСОБА_3 щодо можливості прибуття її до експертної установи, яка категорична відмовлялась та заперечувала проти проведення судової молекулярно-генетичної експертизи щодо встановлення батьківства з позивачем, пояснила, що своїм батьком з дитинства вона вважає ОСОБА_5 , а позивача ОСОБА_1 вона ніколи не бачила, участь у проведенні експертизи заперечує, оскільки не має наміру спілкуватись з позивачем, оскільки це не відповідає її інтересам.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин справи суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, з чим погоджується колегія апеляційного суду, оскільки інтереси дитини є пріоритетними і визначальними для вирішення спору, враховано стосунки, які існують між дитиною та її батьками, в тому числі, й з позивачем.

Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, виходив із того, що призначена судом судово-генетична експертиза експертною установою повернута без виконання, а інших доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 не надано.

Частиною першою статті 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

За приписами статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як вбачається, судом першої інстанції встановлено, що причинами неявки для проведення експертизи, була категорична відмова доньки, якій виповнилось 13 років їхати до м. Київ для проведення експертизи, та не можливість доставити дитину у примусовому порядку. Проведення такої експертизи неможливе без втручання у сферу тілесної недоторканності особи. Це означає, що біологічні матеріали для проведення дослідження не можна у неї взяти силоміць.

Отже, судом надано правову оцінку тому факту, що причиною непроведення експертизи у справі було саме небажання неповнолітньої прибути до експертної установи для здачі зразків, а не відповідачки.

Відповідач довела наявність поважних підстав, які перешкоджали їй з`явитися разом із дитиною до експертної установи для забору відповідних зразків дитини. Вказані дії відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, надали суду можливість визнати факт, небажання дитини, яка прожила у сім`ї та тривалий час, а саме 13 років, вважає батьком ОСОБА_5 , та за відсутності інших доказів, які б давали підстави для висновку про походження дитини від позивача, за відсутності доказів участі у вихованні малолітньої дитини, надання матеріальної допомоги, і бажання позивача у подальшому приймати участь у вихованні дитини, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що визнання позивача батьком дитини за вказаних обставин, лише з врахуванням процесуальної поведінки учасників справи не буде відповідати інтересам малолітньої дитини.

Процесуальні дії позивача, за відсутності інших переконливих доказів, відсутості конкретних аргументів, які б свідчили про неповне з`ясування судом обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення по суті, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи, чи аргументів, які є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Як вбачається, ще до повернення ухвали суду про проведення експертизи без виконання 28.08.2021, саме позивач 26.08.2021 звернувся з заявою до суду про відновлення провадження по справі.

Повторного клопотання про проведення експертизи позивач не заявляв.

У листі-відмові у проведенні судово-медичної експертизи генетичної ідентифікації згідно ухвали зазначено, що ОСОБА_2 на відбір зразків крові не з`явилась.

Враховуючи предмет спору та значення справи для сторін, суд повинен діяти, виходячи, у першу чергу, з інтересів дитини.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Позивачем не надано жодних доказів, як і посилання на наявність таких доказів, які б давали підстави для задоволення позову про визнання батьківства що б відповідало інтересам, психологічному та гармонійному розвитку дитини, та не вказано, яким саме інтересам дитини будуть відповідати такі зміни. Вказані обставини не встановлені також і судом апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Апеляційна скарга містить посилання про недотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, але у ній фактично наведені заявником аргументи є ідентичними доводам, що були викладені у позовній заяві, а посилання на судову практику у інших справах не є аналогічними, враховуючи обґрунтування позовної заяви лише наявністю однієї фотокартки, яка була предметом перевірки суду першої інстанції, і з врахуванням показів свідків, які були допитані у суді першої інстанції, і яким була надана належна правова оцінка, що відповідає вимогам ст. 89 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

У СК підставою для визнання батьківства можуть бути будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК (ч. 2 ст. 128 СК).

У СК окремо не виділяються обставини, які можуть бути підставами встановлення батьківства, завдяки чому скасоване обмеження щодо засобів доказування батьківства дитини. Таким чином, походження дитини встановлюється судом з урахуванням усіх обставин. При цьому можуть застосовуватися будь-які засоби доказування. Доказування у цій категорії справ здійснюється за допомогою будь-яких доказів, що відповідають вимогам належності та допустимості.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відсутні підстави для скасування додаткового рішення суду першої інстанції, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 3 ст. 259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки рішенням суду першої інстанції у даній цивільній справі в задоволенні позову відмовлено, враховуючи, що сторона відповідача заявляла клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 9000 грн, що підтвердила належними доказами, та після ухвалення рішення долучено докази сплати витрат на правничу допомогу, разом з тим матеріали справи не містять заперечень позивача щодо зменшення розміру стягнення витрат на правничу допомогу, тому стягнуті з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу в сумі 9000 грн є правомірними.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення та додаткове рішення місцевого суду постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 09 листопада 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 14.06.2022.

Головуючий Судді: