Справа № 466/9914/21
Провадження № 2/466/634/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2022 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді Зими І.Є.

при секретарі Колодій Я.П.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення ,

в с т а н о в и в:

25.10.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні приміщеннями спільного користування: коридором 11,3 кв.м., коміркою, 1,8 кв.м., санвузлом 2,6 кв.м., кухнею пл. 8,4 кв.м по АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку , без надання іншого житлового приміщення.

Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3 , яка складається із двох житлових кімнат, площею 33,1 м.кв. У спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_2 знаходяться : коридор, площею 11, 3 м.кв.; комірка 1.8 м.кв.; санвузол 2,6 м.кв. та кухня 8,4м.кв. Власником квартири АДРЕСА_2 , та співвласником цих же допоміжних приміщень є ОСОБА_5 , який надав можливість відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_6 користуватися його кімнатою у квартирі та приміщеннями, що перебувають у спільному користуванні. Позивач вважає, що відповідачі у вказаному помешканні не зареєстровані, тому не мають жодних прав на користування квартирою, оскільки не являєються членами сім`ї ОСОБА_5 .

Більше того, відповідач ОСОБА_3 постійно проявляє своє незадоволення щодо спільного користування коридором, коміркою, санвузлом та кухнею, що проявляється в агресивних формах, образливих словах, погрозах фізичною розправою, розкидуванням її речей. Відповідачі палять сигарети на кухні та кидають попіл у її їду, зловживають спиртними напоями зі своїми друзями, поламали кухонний стіл.

У зв`язку з протиправними діями відповідачів, вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Так, 24.06.2021р. постановою суду ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП за вчинення відносно неї , ОСОБА_1 , хуліганських дій.

Зважаючи на викладене, позивач вважає, що спільне проживання з відповідачами є неможливим для неї та небезпечним для її життя та здоров`я.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали, зіславшись на викладені в ньому обставини та факти, просили такий задовольнити. Крім того позивач пояснила, що на момент придбання нею квартири АДРЕСА_3 відповідачі вже проживали у квартирі АДРЕСА_2 » зі згоди її власника. Коли між сторонами почалися конфлікти із-за користування спільними приміщеннями , вона зверталась до ОСОБА_5 та просила вирішити це питання. Проте, останній пояснив, що Клімови - його родичі, яким він дозволив проживати у належній йому квартирі . Крім того саме її звинуватив у побутових конфліктах. Тому вона , як позивач, не має жодних вимог до ОСОБА_5 , який не бажає виселяти відповідачів з належного йому житла. Натомість просить задовольнити позов , оскільки останні порушують її права.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Причини неявки суду невідомі. Повторно не з"явився та не повідомив про причини неявки і ОСОБА_5 .

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без їх участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,8 кв.м., яка складається із двох житлових кімнат, житлова площа - 33,1 м.кв.. У спільному користуванні з квартирою АДРЕСА_2 знаходяться : коридор 11,3м.кв., комірка 1.8м.кв., санвузол 2,6м.кв. та кухня 8,4м.кв.

Вказане стверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.07.2020р. (а.с.4) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 215831549 (а.с. 5).

Згідно довідки з місця проживання ТзОВ «УК «Збоїща» від 11.03.2021р. (а.с. 7), в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована позивач ОСОБА_1 .

Згідно акту № 229 від 21.03.2021р. (а.с.) у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований власник - ОСОБА_5 , який на даний час там не проживає, а мешкають двоє осіб без реєстрації.

Як на підставу своїх вимог, позивач ОСОБА_1 покликається на те, що співвласник допоміжних приміщень квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 надав відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у користування його кімнату та приміщення, що перебувають у спільному користуванні. Відповідачі у вказаному помешканні не зареєстровані, тому не мають жодних прав на користування квартирою. При цьому останні ведуть аморальний спосіб життя, зловживають спиртним, погрожують їй розправою та вчиняють відносно неї хуліганські дії.

Так, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до висновку висловленого у постанові ВСУ від 17.10.2018 у справі №521/17805/16-ц, вбачається наступне: за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В даному випадку спір виник між власницею квартири, яка є одночасно і її користувачем, та особами, які не зареєстровані у ній, але тимчасово користуються зазначеним нерухомим майном за попередньою домовленістю з власником, на час його відсутності.

Позивач у заяві посилається на статтю 116 ЖК УРСР, згідно якої, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи. які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення».

Між тим, всупереч ст. 81 ЦПК України, позивачем не представлено суду достатніх доказів викладених вище обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Останньою лише надано суду копію постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 24.06.2021р. про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП за вчинення відносно неї хуліганських дій.

Вказане не дає суду змоги дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування у даному випадку. Зокрема, не доведені неправомірні дії відповідачів, що полягали б у систематичному руйнуванні житла , використання приміщень не за призначенням чи систематичному порушенні правил співжиття, що роблять неможливими для інших проживання з ними.

Показання допитаного у якості свідка в ході судового розгляду сина позивачки , ОСОБА_8 , не приймається у якості беззаперечного доказу у справі, оскільки він сам проживає у квартирі, що належить його матері , з квітня 2022 року та зацікавлений у результаті розгляду провадження.

Крім того, позивач просить виселити відповідачів з квартири АДРЕСА_3 , яка належить 3-ій особі , ОСОБА_5 . Натомість сама позивач мешкає у квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку. А тому, вказана вимога не може бути задоволена судом, оскільки стосується права власності іншої особи.

Вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Так, судом розглянуто справу в межах заявлених позивачем вимог, і на підставі поданих доказів. При цьому, порушень вимог по частині першій статті 116 ЖК УРСР (порушення правил співжиття) судом не встановлено. Обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідачів відносно позивача, вчинення відповідачами інших дій, спрямованих на обмеження прав позивача, як власника, судом також не встановлено. При цьому, позивач не вправі ставити вимогу про виселення відповідачів з квартири, право власності на яку зареєстроване за третьою особою.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265, 280-282 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном, квартирою АДРЕСА_3 шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_3 - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , проживає АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , проживає АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_9 , проживає АДРЕСА_1 .

Третя особа : ОСОБА_5 , проживає Львівська область, Перемишлянський район с. Багів .

Апеляційна скарга на рішення може бути подана позивачкою та третьою особою протягом 30 днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення до Львівського апеляційного суду.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачами протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 червня 2022 року.

Суддя І. Є. Зима