Номер провадження: 22-ц/813/1518/22
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

23 вересня 2013 року Публічне акціонерне товариство Марфін Банк (далі - ПАТ Марфін Банк), яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства Морський Транспортний Банк, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому після неодноразових уточнень та збільшень позовних вимог ,остання редакція від 18.12.2014 року (а.с.221-223), просили стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором № 00188/RO від 02.06.2006 року у загальному розмірі 229 678,75 доларів США, 784 452,27 грн., з яких: заборгованість за кредитом 146317,92 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 83360,83 дол. США; пеня за несплату основного боргу 384056,55 грн., пеня за несплату процентів за користування кредитом 336259,79 грн.; штраф за невиконання зобов`язань за кредитним договором згідно п.6.2. договору 68074,37грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що невиконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором № 00188/RO від 02.06.2006 року щодо повернення наданого кредиту та невнесення плати за кредит у розмірі, строки і на умовах визначених цим договором потягнуло за собою наявність заборгованості за даними договорами.

Крім того, у листопаді 2014 року відповідач ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов до ПАТ Марфін Банк про визнання кредитного договору № 00188/RO від 02.06.2006 року недійсним (далі Кредитний договір) та про визнання договору поруки № 00240rО від 02.06.2006 року припиненим (а.с.191-193).

Свої вимоги мотивувала тим, що встановлений НБУ курс гривні відносно долара США на дату укладення Кредитного договору складав 5,05 грн. за 1,0 дол. США, а сума щомісячного платежу за кредитом становила 10680,75 грн., але згодом відбулося падіння курсу гривні та ця грошова катастрофа відбувається поза її волею, що призвело до того, що її витрати за Кредитним договором зросли у три рази, оскільки станом на 18 листопада 2014 року сума щомісячного платежу за кредитом в національній грошовій одиниці України дорівнює 32274,90 грн.

Також зазначала, що при укладенні цього Кредитного договору вона була введена в оману банком, так як не мала можливості оцінити всі ризики за кредитом та зробити свідомий вибір щодо укладення цього договору, не могла передбачити таких змін курсу національної валюти України, а банк не надав застережень щодо можливих та/або очікуваних змін курсу національної валюти України по відношенню до валюти кредиту, оскільки кредитний договір не містить інформації щодо сукупної вартості кредиту, витрат, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, та в договорі відсутні такі суттєві умови, як ціна договору та інфляційне застереження.

Крім того, лише через чотири роки після укладення Кредитного договору банк здійснив кроки, спрямовані на приведення умов договору у відповідність до вимог Закону України Про захист прав споживачів та Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а саме за ініціативою банку 18 травня 2010 року, 29 червня 2011 року та 12 липня 2012 року були укладені додаткові угоди до Кредитного договору, але додатки до цих додаткових угод Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань позичальника надруковано кеглем значно меншим за кегль шрифту основного тексту, що унеможливлює його прочитання та вводить споживача в оману, та крім того цей Розрахунок не містить сукупної вартості кредиту ні в процентному значенні ні в грошовому виразі у валюті кредиту.

Посилаючись на вказані обставини, відповідач ОСОБА_2 вказала, що зміст Кредитного договору не відповідає вимогам ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 19 Закону України Про захист прав споживачів, ст.ст. 203, 215 ЦК України, отже відповідно до приписів ст. 548 ЦК України недійсність цього Кредитного договору тягне за собою недійсність Договору поруки № 00240rО від 02.06.2006 року ( далі Договір поруки).

У судовому засіданні представник ПАТ Марфін Банк - Лапінська О.М. підтримала первісний позов банка та не визнала зустрічний позов ОСОБА_2 , а представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гаврилюк П.С. не визнав первісний позов банка та підтримав зустрічний позов ОСОБА_2 .

Крім того, представник ПАТ Марфін Банк надала суду письмову заяву про застосування строку позовної давності та заперечення на зустрічну позовну заяву, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.208-209, 210-213).

Справа неодноразово розглядалась судами.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ Марфін Банк були задоволені, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставила питання про скасування вищевказаного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ Марфін Банк та про задоволення її зустрічної позовної заяви і скасування ухвали суду про об`єднання в одне провадження вказаних позовів, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, 10.04.2015 року ПАТ Марфін Банк також звернулось до суду із апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції, в якій ставило питання про його зміну і виключення із його резолютивної частини посилання суду на гривневий еквівалент суми заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ Марфін Банк (а.с.281-285).

Постановою Одеського апеляційного суду від 19.05.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Марфін Банк задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року змінено та виключено із абзацу другого його резолютивної частини слова та цифри наступного змісту:

…що в еквіваленті по курсу НБУ (15,778907 грн. за 1,0 дол. США) на 18.12.2014 року становить 3624079 (три мільйони шістсот двадцять чотири тисячі сімдесят дев`ять) грн.. 64 коп...;

…що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2308736,85 грн…;

…що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1315342,78 грн….

В іншій частині рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Марфін Банк в рівних частках судовий збір у сумі 1827 грн. (одну тисячу вісімсот двадцять сім гривень).

Постановою Вищого Спеціалізованого суду України від 09 вересня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року із урахуванням змін, внесених рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року, та рішення апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року залишено без змін.

04.05.2020 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року, відповідно до прохальної частини якої, апелянт просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитом та пов`язаних з ним платежів, та ухвалити нове рішення, яким у позові ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.06.2020 року справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки припиненим було призначено до розгляду.

На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями № 3414 від 06.08.2021 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 "Про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку" та з врахуванням пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 06.08.2021 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - О. В. Князюка, суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М. для розгляду справи № 522/24697/13-ц за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки припиненим.

Розпорядженням № 4104 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 13.08.2021 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П. та Погорєлової С. О.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.08.2021 року під головуванням судді Князюка О.В. цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки припиненим- прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання 20 жовтня 2022 року сторони не з`явилися, про дату. Час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Кравченко О.М. подано заяву про розгляд справи за відсутністю апелянта та його представника, апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апелянт зазначає, що про судові провадження ОСОБА_1 не знав, у судових засіданнях участі не приймав, копії судових рішень не отримував, а про законність та обґрунтованість позову банку не був обізнаний.

Відповідач вказує, що ОСОБА_1 ніколи не підписував та взагалі не знав про договір поруки №00240rO від 02/06/2006 року, на виконання нібито кредитного договору укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Морський Транспортний Банк України», правонаступником якого є ПАТ «Марфін Банк» №00188/RO від 02.06.2006 року.

Апелянт вказує, що 2019 року ОСОБА_1 отримував незрозумілі листи від ПАТ Марфін Банк та інформацію про намір банку звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 89.3 кв.м., що є спадковим майном після смерті ОСОБА_2 (померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка є матір`ю ОСОБА_5 .

До зазначених обставин ОСОБА_1 ставився спокійно, він знав про кредитні зобов`язання ОСОБА_2 перед банком, але був впевнений про відсутність будь-яких своїх зобов`язань до будь-яких банків.

У лютому 2020 року ОСОБА_6 отримав постанови Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження та про арешт майна боржника, надіслані листами в 22.01.2020 року за № 4417 та 4419. Він також отримав лист № 317 від 30.01.2020 року Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М., з яким було надіслано ОСОБА_7 постанову про відкриття виконавчого провадження відносно нього, як боржника. У зв`язку із вищевикладеним суттєво змінилося відношення ОСОБА_8 до юридичних нападів банку на нього.

Представник ОСОБА_8 звертався до представника ПАТ Марфін Банк" з проханням про надання хоча б копії Договору поруки № 00240го від 02.06.2006 року, але отримав відмову.

10.03.2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко О.М. звернувся до Приморського районного суду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами цивiльної справи № 522/24697/13ц, доступ до якої був наданий 17.03.2020 року (підтверджується копією запису ознайомлення з матеріалами справи).

Після ознайомлення з копією Договору поруки № 00240го вiд 02.06.2006 року ОСОБА_6 чітко та однозначно підтвердив, що підпис на цьому договорі був зроблений не ним, що цей договір він не підписував, з його Умовами ніколи не ознайомлювався, на себе ніколи не брав обов`язків за цим договором.

Для підтвердження своєї позиції (дуже багато обставин стосунків ОСОБА_2 та банку ОСОБА_1 невідомі, з 2006 року пройшло багато часу і деякі події вже стерлися з пам`яті) ОСОБА_1 звернувся до спеціаліста почеркознавця ( ОСОБА_9 ) з заявою про проведення почеркознавчого дослідження, результати якого були завершені 26.03.2020 року і отримані 30.03.2020 року.

Згідно з цими висновками підписи від імені ОСОБА_8 , зображення яких є у наданих на дослідження: електрофоторгафiчнiй копії договору поруки № 00240го вiд 02.06.2006 року, складеного мiж ВАТ "Морський Транспортний Банк", в особі Керуючого філією ВАТ "МТБ" у місті Одесі Василевського Олега Вікторовича та ОСОБА_10 , розміщені у розділах: "Поручитель ОСОБА_6 " та "Заява ОСОБА_6 ", електрофоторгафiчнiй копії додаткової угоди № 1 вiд 18.05.2010 року до договору поруки № 00240го вiд 02.06.2006 року, складеного мiж ВАТ "Морський Транспортний Банк", в особі пана ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , розміщені на першому, другому, третьому та четвертому аркушах у графі "Поручитель... ОСОБА_1 виконані не самим ОСОБА_10 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Апелянт зазначає, що з вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_1 . Договір поруки № 00240го вiд 02.06.2006 року з ВАТ "Морський Транспортний Банк" ніколи не укладав і не підписував (вважає, що це зробила ОСОБА_2 ), на себе обов`язкiв за цим договором не брав.

Апелянт заявляє, що оригінал письмового Доказу Висновку почеркознавчого дослідження від 26.03.2020 року, знаходиться у нього, а оригінали договору поруки № 00240го вiд 02.06.2006 року, складеного мiж ВАТ "Морський Транспортний Банк", в особі Керуючого філією ВАТ "МТБ" у місті Одесі Василевського Олега Вікторовича та ОСОБА_12 , додаткової угоди № 1 від 18.05.2010 року до договору ПОРУКИ № 00240го вiд 02.06.2006 року, складеного між ВАТ "Морський Транспортний Банк", в особі пана ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , оригінал кредитного договору №00188/RO знаходяться в ПАТ «Марфін Банк»

Узагальнені доводи інших учасників справи

Представником ПАТ «МТБ Банк» подано відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що позивач вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на її необґрунтованість, з огляду на те, що зазначені апелянтом доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Позивач наголошує на тому, що доданий до апеляційної скарги висновок спеціаліста не є висновком експерта проводила дослідження не попереджалась про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, висновок спеціаліста складений лише на пiдставi дослідження копії документів без належного дослідження експериментальних, вільних та умовно-вільних зразків підписів ОСОБА_1 .

У якості вільних зразкiв пiдписiв ОСОБА_8 спеціалістом було дослiджено документи, при цьому спеціалістом не зазначени оригіналів чи копiй: прибутковий касовий ордер № 446 від 16.12.2009 року, квитанції № 12/22 від 16.12.2009 року, квитанції про оплату за електроенергію від 16.12.2009 року, прибутковий касовий ордер №2212_01 від 16.12.2009 року. Всі перелічені документи складені станом на одну дату - 16.12.2009 року. Таким чином жодного документу підписаного ОСОБА_14 в період укладення договору поруки спеціалістом досліджено не було.

Так, за наслідком такого дослідження спеціаліст зробив висновок, що досліджені підписи, зображення яких є у наданих на дослідження електрофотографічних копіях документів, виконанні з наслідуванням підпису ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог Наказу Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних дослiджень, вільно зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. (п.1.5. науково методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Наказу від 08.10.1998 року №53/5). Як вільні, так і експериментальнi зразки буквеного або цифрового письма надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах (п.1.8 науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Наказу від 08.10.1998 року № 53/5).

Спеціаліст ОСОБА_9 в якості вільних зразків підпису дослідила лише 6 документів датованих 2009 роком, при тому, що договір поруки датований 2006 роком. З врахуванням зазначеного, висновок спеціаліст ОСОБА_9 викликає сумнів в його правильності та достовірності. Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Як вбачається з висновку спеціаліста, при призначення дослідження відібрання експериментальних зразків підпису ОСОБА_8 проводилось з порушенням порядку встановленого вказаною Інструкцією Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5

Особа, яка проводила 26.03.2020 року почеркознавче дослідження підпису ОСОБА_8 , не є атестованим судовим експертом, що підтверджується відомостями з реєстру атестованих судових експертів. Крім того, згідно реєстру судових експертів свідоцтво експерта Косингiноi Н.А. в 2018 році було анульовано, та до ОСОБА_15 в 2019 року застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді призупинення дії свідоцтва НОМЕР_1 .

Таким чином, оскільки почеркознавча експертиза, яка відноситься до категорії криміналістичних експертиз, проводиться державними спеціалізованими установами, тоді як ця експертиза була проведена фізична особою - ОСОБА_9 , що суперечить положенням статті 7 Закону України «Про судову експертизу», а тому, наданий апелянтом висновок вiд 26.03.2020 року не с належним та допустимим доказом.

Та обставина, що ОСОБА_6 не підписував договір поруки № 00240го вiд 02.06.2006 року має бути підтверджена належним доказом - відповідним висновком експерта. Враховуючи, що апелянт єдиною підставою для скасування рішення першої інстанції зазначає те, що ОСОБА_6 не укладав договір поруки № 00240го від 02.06.2006 року з урахуванням відсутності інших доказів на підтвердження доводів апелянта, в межах вимог та доводів апеляційної скарги відсутні передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового Рішення про відмову у задоволенні позову.

Стосовно ствердження апелянта, про те що він не знав про наявність зобов`язань за договором поруки, матеріали справи містять підтвердження того, що ПАТ "Марфін Банк" (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») звернувся до ОСОБА_16 з письмовим повідомленням за вих. № 2488/01 вiд 11.06.2013 року, яке містить вимогу про дострокове повернення кредиту та усіх нарахувань за ним у повному обсязі протягом 60-ти днів від дня отримання цього повідомлення. Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з цим повідомленням були ознайомлені особисто 11.06.2013 року. про що свідчить їхні особисті власноручні підписи на зазначеному повідомленні (а.с.76, 77).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 02.06.2006 року між ВАТ Морський Транспортний Банк, правонаступником якого є ПАТ Марфін Банк, і відповідачем ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 00188/RO у вигляді кредитної лінії в розмірі 170573,08 доларів США., на строк користування з 02.06.2006 року по 01.06.2021 року, на наступні цілі: на споживчі цілі у сумі 160000,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумів 1053,08 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами за процентною ставкою у розмірі 9 % річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з погашенням кредиту та внесенням плати за користування кредитними коштами щомісячними платежами у розмірі, строки і на умовах визначених цим договором, з кінцевою датою повернення кредиту та усіх нарахувань за ним 01.06.2021 року.

Пунктом 1.2 Кредитного договору передбачено, що видача кредитних коштів траншами на підставі письмових заявок позичальника шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний валютний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у банку.

В той же день, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 , в забезпечення Кредитного договору, між ВАТ Морський Транспортний Банк і відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 00240rО.

Згідно з п. 2.1. цього Договору поруки поручитель відповідає перед банком по зобов`язаннях, що випливають з Кредитного договору солідарно з боржником і в повному обсязі, в т.ч. по погашенню заборгованості за основним боргом за кредитом, по сплаті відсотків та комісії, а також збитків та неустойки, що будуть нараховані на несвоєчасно погашену заборгованість за основним боргом за кредитом, усім своїм майном та коштами, на які згідно із чинним законодавством України може бути звернено стягнення.

18 травня 2010 року між ВАТ Морський Транспортний Банк та позичальником ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, за умовами якої п.1.1.Кредитного договору було викладено у новій редакції, згідно з яким процентна ставка за користування кредитом встановлена у розмірі 12,9 % річних за фактичний період користування кредитом від фактичної суми заборгованості за кредитом, встановлено комісійну винагороду за надання консультаційних послуг у розмірі 60,00 грн., а також встановлено, що у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту, відсоткова ставка за користування кредитом встановлюється на рівні 18 % річних від суми залишку простроченої заборгованості за кредитом і починає діяти з дня, наступного за днем, встановленим для виконання порушеного зобов`язання.

Крім того, додаток № 1 до Кредитного договору Графік погашення кредиту складено у новій редакції та доповнено договір додатком № 2 Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, та інших фінансових зобов`язань позичальника.

29 червня 2011 року між ПАТ Марфін Банк і позичальником ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, за мовами якої перший абзац п.1.1. Кредитного договору викладено у новій редакції.

Так, процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена у розмірі: 12,9 % річних в період з 02.06.2006 року по 30.04.2011 року, 7,5 % річних в період з 01.05.2011 року по 30.04.2012 року, 12,95 % річних в період з 01.05.2012 року по 01.06.2021 року від фактичної суми заборгованості за кредитом.

Крім того, додаток № 1 Графік погашення кредиту та додаток № 2 Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань позичальника до Кредитного договору викладено у новій редакції, які відповідно є додатком № 1 та додатком № 2 до цієї додаткової угоди.

Також 12 липня 2012 року між ПАТ Марфін Банк і позичальником ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 3 до Кредитного договору, за мовами якої, перший абзац п.1.1. Кредитного договору викладено у новій редакції, згідно з якою процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена у розмірі : 12,9 % річних в період з 02.06.2006 року по 30.04.2011 року, 7,5 % річних в період з 01.05.2011 року по 30.04.2012 року, 12,95 % річних в період з 01.05.2012 року по 24.05.2012 року, 7,5 % річних в період з 25.05.2012 року по 24 травня 2013 року, 13,01 % річних в період з 25.05.2013 року і до закінчення строку дії цього договору. У випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань по погашенню кредиту, відсоткова ставка за користування кредитом встановлюється на рівні 18 % річних від суми залишку простроченої заборгованості за кредитом і починає діяти з дня, наступного за днем, встановленим для виконання порушеного зобов`язання, а також викладено додаток № 1 Графік погашення кредиту та додаток № 2 Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та інших фінансових зобов`язань позичальника до Кредитного договору у новій редакції, які відповідно є додатком № 1 та додатком № 2 до цієї додаткової угоди.

Разом з тим, у зв`язку з укладенням 18 травня 2010 року між ПАТ Марфін Банкі позичальником ОСОБА_2 додаткової угоди № 1 до Кредитного договору, 18 травня 2010 року між ПАТ Марфін Банк і поручителем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до Договору поруки.

Також у зв`язку з укладенням 29 червня 2011 року між ПАТ Марфін Банк і позичальником ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 до Кредитного договору, 29 червня 2011 року між банком і поручителем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до Договору поруки.

Крім того, у зв`язку з укладенням 12 липня 2012 року між ПАТ Марфін Банк і позичальником ОСОБА_2 додаткової угоди № 3 до Кредитного договору, 12 липня 2012 року між ПАТ Марфін Банк і поручителем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 3 до Договору поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ Марфін Банк звернувся до ОСОБА_2 з письмовим повідомленням за вих. № 2488/01 від 11.06.2013 року, яке містить вимогу про дострокове повернення кредиту та усіх нарахувань за ним у повному обсязі протягом 60-ти днів від дня отримання цього повідомлення. Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з цим повідомленням були ознайомлені особисто 11.06.2013 року, про що свідчить їхні особисті власноручні підписи на зазначеному повідомленні (а.с.76, 77).

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.3 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п.1,3 ч.1 ст.375 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ст.215 ЦК України )

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Апеляційний суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, та відповідно під час перегляду справи, здійсненню перевірку тільки тих обставин та позовних вимог, що були заявлені в суді першої інстанції.

Так, ОСОБА_1 в поданій апеляційній скарзі зазначає про те, що про договір поруки №00240rO від 02.06.2006 року ніколи не знав, його ніколи не підписував, ні оригінал ні копії ніколи не отримував. На підтвердження зазначеного надає суду висновок спеціаліста ОСОБА_9 почеркознавчого дослідження від 26.03.2020 року, відповіло до якого підпис від імені ОСОБА_1 в договорі поруки від 02.06.2006 року та додатковій угоді виконаний не ним, а іншою особою, з наслідуванням його підпису.

Колегія суддів не приймає до уваги наданий апелянтом висновок спеціаліста почеркознавчого дослідження, з огляду на те, що він не є належним доказом в розумінні статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так доданий до апеляційної скарги висновок спеціаліста не є висновком експерта оскільки дослідження проводила особа, що не попереджалась про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, висновок спеціаліста складений лише на підставі дослідження копії документів без належного дослідження експериментальних, вільних та умовно-вільних зразків підписів ОСОБА_1 .

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази своїм внутрішнім За переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи,

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині статті 95 ЦПК України, письмовими доказами документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, мають значення для правильного вирiшення спору.

У наданому апелянтом висновку експерта вказується: порівнянням графічного матеріалу №1 та графічного матеріалу №2 між собою та зі зразками підпису ОСОБА_1 виявлено розбіжності підписів графічного матеріалу N l підписами графічного матеріалу №2 та зразками підпису ОСОБА_1 .. Крім того, як вбачається із змісту висновку, предметом дослідження спеціаліста були документи: договір поруки та додаткова угода, викопані електрофотографiчним способом, з використанням копіювально-множувальної техніки, тобто документ, який є технічним зображенням (копією), а не оригіналом.

У якості вільних зразків підписів ОСОБА_8 спеціалістом було досліджено документи, при цьому спеціалістом не зазначено оригіналів чи копій: прибутковий касовий ордер № 446 від 16.12.2009 року, квитанції № 12/22 від 16.12.2009 року, квитанції про оплату за електроенергію від 16.12.2009 року, прибутковий касовий ордер №2212_01 від 16.12.2009 року. Всі перелічені документи складені станом на одну дату - 16.12.2009 року. Таким чином жодного документу підписаного ОСОБА_14 в період укладення договору поруки спеціалістом досліджено не було.

Крім того згідно висновку досліджені експертом експериментальні зразки підпису ОСОБА_8 на одному аркуші.

Так, за наслідком такого дослідження спеціаліст зробив висновок, що досліджені підписи, зображення яких є у наданих на дослідження електрофотографічних копіях документів, виконанні з наслідуванням підпису ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог Наказу Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 «Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, вільні зразки по змозі повинні відповідати об`єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. (п.1.5. науково методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Наказу від 08.10.1998 року №53/5). Як вільні, так і експериментальнi зразки буквеного або цифрового письма надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вiльнi зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах (п.1.8 науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень Наказу вiд 08.10.1998 року № 53/5).

Спеціаліст ОСОБА_9 в якості вільних зразків підпису дослідила лише 6 документів датованих 2009 роком, при тому, що договір поруки датований 2006 роком. З врахуванням зазначеного висновок спеціаліст ОСОБА_9 викликає сумнів в його достовірності. Відповідно до ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Згідно пунктів 1.1, 1.3.1.10 інструкцій про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністра юстиції України від 08 жовтня 1995 року № 53/5,та зареєстрованої в Міністерстві України №705/3145 від 03 листопада 1998 року, в редакції чинної на час призначення судової експертизи, основним завданням почеркознавчої експертизи е ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Відповідно до п.3.5 Інструкції з призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (в редакцiї наказу Міністерства юстиції України від 27 липня 2015 року №1350/5), коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові. експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта, крім об`єктів почеркознавчих досліджень.

Наведене свідчить, що предметом почеркознавчого дослідження або експертизи може бути виключно оригінал документа. Для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), повинен (на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов`язані з їх обставинами; умовно вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов`язані з обставинами цією справи або виконані після відкриття провадження у справі та с як пов`язаними зі справою, так і не пов`язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), у зв`язку з призначенням такої експертизи. Основними вимогами, яким має відповідати порівнювальний матеріал, е: наявність вільних, умовно-вільних та експериментальних зразків почерку, цифрових записів, підписів, що підлягають ідентифікації. Вільні та експериментальні зразки літерного або цифрового письма необхідно надавати не менш як на 13 аркушах.

Вільні зразки підпису надаються, за можливості, не менш як на 15 документах, експериментальні - не менш як на 5-8 аркушах, на яких є підпис особи. Перед приєднанням вільних та умовно-вільних зразків до матеріалів справи орган (особа), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив (ла) експерта), мас пред`явити iх особі, яка підлягає ідентифікації. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), зобов`язаний (зобов`язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи.

У разі неможливості пред`явити зазначені зразки (смерть виконавця, від`їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма №1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких у власноручний підпис, тощо). Відбирати експериментальні зразки почерку необхідно у два етапи. На першому етапі особа, почерк якої підлягає ідентифікації, виконує текст за тематикою, близькою до досліджувального об`єкта, у звичних умовах (сидячи за столом, із звичним приладдям письма, при денному освітленні). На другому етапі зразки відбираються під диктовку тексту, аналогічного за змістом тому, що досліджується, або спеціально складеного тексту, який містить фрази, слова і цифри, узяті рукописного тексту, що досліджується, На цьому етапі зразки відбираються в умовах, що максимально наближаються до тих, у яких виконувався рукописний текст, що досліджується, тобто в тій самій позі (лежачи, стоячи тощо), таким самим приладдям письма та на папері того самого виду (за розміром, лінуванням, характером поверхні тощо), що й документ, який досліджується. Якщо буде помічено, що той, хто пише, намагається змінити свій почерк, темп диктовки слід прискорити.

У разі коли тексти, що досліджуються, і особливо підписи виконувались на бланках (касові ордери, квитанції, поштові перекази, платіжні відомості тощо), експериментальні зразки слід відбирати на таких самих бланках або на папері, що розграфлений відповідно до бланка.

Якщо розташування підпису, що досліджується, не визначається характером документа, експериментальні зразки відбираються на окремих аркушах як лінованого, так i нелінованого паперу.

Після нанесення 10 - 15 експериментальних підписів аркуші паперу треба міняти. Якщо рукописний текст, що досліджується, виконано друкованими літерами i цифрами або спеціальним шрифтом (креслярським, бібліотечним тощо), експериментальні зразки на другому етапі також повинні бути виконані друкованими літерами і цифрами або відповідним шрифтом. Переписування з документа, що досліджується, або з машинописного (друкарського) тексту неприпустиме. При дослідженні підписів та обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) вільні та експериментальні зразки надаються як у вигляді відповідних текстів (записів), так і у вигляді підписів.

Експериментальні зразки посвідчуються органом (особою), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта). У посвідчувальному напис зазначаються прізвище, ім`я та по батькові виконавця, а також особливості зразка (написані лівою рукою, спеціальним шрифтом тощо).

Як вільні, так і експериментальні зразки буквеного або цифрового письма бажано надавати не менше ніж на 15 аркушах. Чим коротший досліджуваний текст (запис), тим більша потреба у вільних зразках. Вільні зразки підпису надаються по змозі не менше ніж на 15 документах, експериментальні - у кількості не менше 5 - 8 аркушів.

При вилученні вільних зразків підписів особи, від імені якої виконано досліджуваний підпис, слід відшукувати документи з варіантом підпису, найбільш схожим на підпис, що досліджується. Такі підписи найчастіше зустрічаються у документах, аналогічних досліджуваному. При відібранні експериментальних зразків підпису особи, від імені якої виконано підпис, слід запропонувати їй розписатися всіма застосовуваними нею варіантами підписів.

Якщо з певних причин виконати будь-які вимоги, що стосуються відбирання та надання зразків, не було можливості, про це слід указати в документі про призначення експертизи (залучення експерта). Як вбачається з висновку спеціаліста, при призначення дослідження відібрання експериментальних зразків підпису ОСОБА_8 проводилось з порушенням порядку встановленого вказаною Інструкцією.

Для проведення деяких видів експертиз, якi не здійснюються виключно державними спеціалізованими установами, за рішенням особи або органу, що призначили судову експертизу, можуть залучатися крім судових експертів також інші фахівці з відповідних галузей знань.

До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Мiнiстерства юстиції України; науково-дослiднi установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Мiнiстерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України (частина друга статті 7 Закону).

Судовий експерт здійснює свою діяльність з певного виду експертної спеціальності на підставі свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України відповідно до Положення про експертно-кваліфікаційні комісії та атестацію судових експертів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2015 року № 301/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04 березня 2015 року за № 249/26694.

Слід зазначити, що вказаним Закону України «Про судову експертизу» встановлено чіткі критерії (вимоги) щодо осіб, які мають право здійснювати судово-експертну діяльність. Зокрема обов`язкова наявність відповідної вищої освіти, проходження спеціальної підготовки, та атестації з метою отримання кваліфікації судового експерта. При цьому, також встановлено коло осіб, які не можуть виконувати функції експерта, а саме: не може залучатися до виконання обов`язків судового експерта особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною, а також та, яка має не зняту або не погашену судимість, або на яку протягом останнього року накладалося адміністративне стягнення за вчинення корупційного правопорушення або дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення кваліфікації судового експерта (стаття 11 Закону)

Статтею 4 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються:

-визначеним законом порядком призначення судового експерта;

-забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи;

-існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду;

-створенням необхідних умов для діяльності судового експерта, його матеріальним і соціальним забезпеченням;

-кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків;

-можливістю призначення повторної судової експертизи;

-присутністю учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи

Особа, яка проводила 26.03.2020 року почеркознавче дослідження підпису ОСОБА_8 , не е атестованим судовим експертом, що підтверджується відомостями з реєстру атестованих судових експертів. Крім того, згідно реєстру судових експертів свідоцтво експерта Косингiноi Н.А. в 2018 році було анульовано, та до ОСОБА_15 в 2019 року застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді призупинення дії свідоцтва № НОМЕР_3 .

Таким чином, оскільки почеркознавча експертиза, яка відноситься до категорії криміналістичних експертиз була проведена фізичною особою - ОСОБА_9 , що суперечить положенням статті 7 Закону України «Про судову експертизу», а тому, наданий апелянтом висновок від 26.03.2020 року не є належним та допустимим доказом. Обставина того, що ОСОБА_6 не підписував договір поруки № 00240го від 02.06.2006 року має бути підтверджена належним доказом - відповідним висновком експерта.

Враховуючи, що апелянт єдиною підставою для скасування рішення першої інстанції зазначає те, що ОСОБА_6 не укладав договір поруки № 00240го від 02.06.2006 року з урахуванням відсутності інших доказів на підтвердження доводів апелянта, колегія суддів дійшла висновку, що в межах вимог та доводів апеляційної скарги відсутні передбачені законом підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Крім того. колегія суддів зазначає, що враховуючи те, що справи перебуває у провадженні апеляційного суду більше року, будь-яких клопотань про призначення судової почеркознавчої експертизи щодо договору поруки, апелянтом заявлено не було.

Стосовно ствердження апелянта, про те що він не знав про наявність зобов`язань за договором поруки, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи містять підтвердження того, що ПАТ "Марфін Банк" (правонаступником якого є ПАТ «МТБ БАНК») звернувся до ОСОБА_16 з письмовим повідомленням за вих. № 2488/01 вiд 11.06.2013 року, яке містить вимогу про дострокове повернення кредиту та усiх нарахувань за ним у повному обсязі протягом 60-ти днiв вiд дня отримання цього повідомлення. Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з цим повідомленням були ознайомлені особисто 11.06.2013 року. про що свідчить їхні особисті власноручні підписи на зазначеному повідомленні (а.с.76, 77).

Апеляційний суд наголошує на тому, що справа перебуває на розгляді у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції з 2013 до 2015 року, ОСОБА_1 відповідні судові повістки та рішення у справі надсилались на його адресу місця реєстрації, що вбачається з матеріалів справи.

Крім того, відповідач в поданій апеляційній скарзі самостійно зазначає, що до 2019 року отримував незрозумілі листи від ПАТ «Марфін Банк» та інформацію про намір банку звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що є спадковим майном після смерті ОСОБА_2 яка є його матір`ю, проте ставився до них спокійно. Йому було відомо про кредитні зобов`язання його матері - ОСОБА_2 перед банком.

V. ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ПРИНЦИПУ ПРАВОВОЇ ВИЗНАЧЕНОСТІ, ЯКИЙ ПЕРЕДБАЧАЄ ДОТРИМАННЯ ПРИНЦИПУ RES JUDICATA.

Суд апеляційної інстанції допустив скаржника до апеляційного суду з метою з`ясування думки учасників процесу та обставин справи, пов`язаних з дотриманням принципу правової визначеності, тому колегія суддів вважає необхідним звернути уваги на наступне.

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду (див. рішення Суду у справах Світлана Науменко проти України, Трегубенко проти України, Рябих проти Росії), так у випадках перегляду справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (див. рішення у справах Праведна проти Росії, Желтяков проти України, п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логіці, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі Пономарьов проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (п.п. 41-42).

В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків.

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: Салов проти України, п.93, Проценко проти України, п.26, Кравченко проти Росії, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (рішення у справі Сутяжник проти Росії, п.38).

Апелянтом не заявлено належного обґрунтування поважності причин пропуску строку не надано посилань на обставини непереборної сили, як це передбачене пунктом 2 частини 2 статті 358 ЦПК України, які б виправдовували пропуск строку на апеляційне оскарження судового рішення, що набрало законної сили через тривалий час після його ухвалення.

Тому звернення скаржника зі скаргою про скасування рішення суду через 5,5 років після його постановлення, за відсутності непереборних обставин щодо причин поважності пропуску строку, буде порушенням принципу правової визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26.10.2022 року.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова