Справа № 347/1642/19
Провадження № 22-ц/4808/1221/22
Головуючий у 1 інстанції ДРАЧ Д. С.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Максюти І. О.,

Луганської В. М.,

секретар Кузів А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 26 вересня 2022 року в складі судді Драч Д. С., ухвалене у м. Косові Івано-франківської області, повний текст якого виготовлено 26 вересня 2022 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до Кутської селищної ради, ОСОБА_1 про скасування рішення селищної ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів Кутської селищної ради та ОСОБА_3 про скасування рішення селищної ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Позов обґрунтовано тим, що він проживає в трьохквартирному житловому будинку АДРЕСА_1 та є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Власниками інших двох квартир є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Кутської селищної ради від 26 листопада 2009 року ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по фактичному користуванню земельної ділянки, яка знаходиться нижче рівня будинку, двору. Вважає, що рішення є незаконним, оскільки порушено принцип рівності часток всіх співвласників. Крім того, оспорюваним рішенням селищної ради ОСОБА_3 надано земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, натомість спірна земельна ділянка відноситься до земель житлової і громадської забудови. Також зазначав, що під час звернення до Кутської селищної ради за одержанням дозволу на виготовлення технічної документації ОСОБА_3 вказала неналежний номер договору на право тимчасового користування.

Про остаточне вирішення законності рішення Кутської селищної ради від 26 листопада 2009 року йому стало відомо з постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, тому вважає, що строк позовної давності ним не пропущений.

Посилаючись на вказані обставини, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просив визнати недійсним (незаконним) та скасувати рішення Кутської селищної ради від 26 листопада 2009 року в частині надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 , площею 0,05 га.

Ухвалою Косівського районного суду від 25 жовтня 2021 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі в якості правонаступника співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Косівського районного суду від 26 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано рішення Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 26 листопада 2009 року «Про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою з передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по фактичному користуванню». Стягнуто з Кутської селищної ради та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по 1 984,20 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення Кутської селишної ради від 26 листопада 2009 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за рахунок частини земельної ділянки, яка фактично закріплена за житловим будинком АДРЕСА_1 та відноситься до земель громадської забудови, а тому це рішення селищної ради підлягає скасуванню.

При цьому суд вважав, що строк позовної давності не пропущено, оскільки рішення Кутської селищної ради від 26 листопада 2019 року було на підставі протесту прокурора скасовано рішенням селищної ради від 29 січня 2010 року. Рішенням Косівського районного суду від 10 квітня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2015 року та постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, скасовано рішення Кутської селищної ради від 29 січня 2010 року. Отже, дія оспорюваного рішення селищної ради відновилась з моменту набрання законної сили рішенням суду - 23 червня 2015 року та остаточно спір щодо законності рішення Кутської селищної ради від 29 січня 2010 року було вирішено 26 вересня 2018 року Верховним Судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що позивачем не пропущено строків на звернення до суду із позовною заявою. Позивач мав можливість звернутись до суду з позовом щодо скасування рішення Кутської селищної ради від 26 листопада 2019 року з моменту набрання законної сили ухвали Львівського апеляційного суду від 24 червня 2015 року. ОСОБА_2 був допитаний в якості свідка у справі № 347/293/13-а за позовом ОСОБА_3 до Кутської селищної ради про скасування рішення.

Крім того, на думку апелянта, місцевий суд помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства. Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом. Якщо особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Також вважає, що позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, а суд першої інстанції не виконав свій обов`язок щодо встановлення належності відповідачів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Кутська селищна рада своїм правом на подання відзиву не скористалась. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками та просили розглядати справу за їх відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі з таких підстав.

Судом першої ін. станції встановлено, що рішенням Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 26 листопада 2009 року «Про розгляд заяв і відношень» ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації для ведення особистого селянського господарства по фактичному користуванню земельної ділянки, яка знаходиться нижче рівня будинку, двору за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 29 січня 2010 року «Про розгляд протесту прокурора на рішення сесії селищної ради про передачу земельних ділянок у власність» скасовано рішення Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 26 листопада 2009 року «Про розгляд заяв і відношень».

Постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2015 року та постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 347/293/13-а, визнано не чинним рішення Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 29 січня 2010 року «Про розгляд протесту прокурора на рішення сесії селищної ради про передачу земельних ділянок у власність».

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим, за приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядку судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, якщо один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції або владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їхні права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

У поданому до суду в порядку цивільного судочинства позові ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області від 26 листопада 2009 року «Про розгляд заяв і відношень» яким ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації для ведення особистого селянського господарства по фактичному користуванню земельної ділянки, яка знаходиться нижче рівня будинку, двору за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пунктів «а», «б», «к» частини першої статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, крім іншого, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

У відповідності до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Пунктом «б» частини першої статті 121 ЗК України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - у розмірі не більше 2,0 гектара.

Положеннями частин сьомої, десятої, одинадцятої статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Отже, наведеними нормами права встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадянам та визначені органи, уповноважені розглядати ці питання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикційної належності спору, предметом якого є оскарження рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання або відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Так, у постановах від 21 березня 2018 року (справа № 536/233/16-ц), 24 квітня 2018 року (справа № 401/2400/16-ц), 30 травня 2018 року (справа № 826/5737/16), 19 червня 2018 року (справа № 922/864/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спір, який виник між сторонами, повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у відповідних правовідносинах реалізовував свої контрольні функції у сфері управлінської діяльності, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Питання, пов`язаного з визнанням права власності чи права користування земельною ділянкою та оспорюванням такого права інших осіб, у позивачів у межах спору не виникало.

Таким чином, у цій справі спір, який виникає з цивільних правовідносин, відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення відповідача, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, що свідчить про те, що ця справа відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Вказане узгоджується з правовим висновком щодо юрисдикції спору у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 823/1984/16 (провадження № 11-1528апп18).

Установивши, що питання отримання у власність земельної ділянки перебуває на стадії отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, тобто речові права на земельну ділянку відсутні, суд першої інстанції не врахував, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки є публічно-правовим та таким, що виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовує у цих правовідносинах надані йому чинним законодавством України владні управлінські функції шляхом розгляду питання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що ухвалене судом першої інстанції першої інстанції рішення згідно із ст. 377 ЦПК України необхідно скасувати та закрити провадження у справі, роз`яснивши позивачу його право на звернення до суду із вказаними позовними вимогами у порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. 367, 368, 377, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 26 вересня 2022 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Кутської селищної ради, ОСОБА_1 про скасування рішення селищної ради про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2022 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

І. О. Максюта