Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1476/17 Головуючий у 1-й інст. Адамовича О.Й
Категорія 43 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Франчука В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 296/1476/17 за позовом Державного університету "Житомирська політехніка" до ОСОБА_1 , Управління ведення реєстру територіальних громад про виселення з житлового приміщення з наданням іншого житлового приміщення, ,зняття з реєстраційного обліку та стягнення коштів, за апеляційною скаргою Державного університету "Житомирська політехніка" на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2021 року, ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року Житомирський державний технологічний університет звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що університету на праві колективної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

23 серпня 2001 року ОСОБА_1 , який на той час обіймав посаду професора цього навчального закладу, звернувся до ректора Житомирського державного технологічного університету із заявою про надання йому для проживання службового приміщення, зокрема, квартири АДРЕСА_1 .

На підставі наказу ректора Житомирського державного технологічного університету № 415 від 30 серпня 2021 року ОСОБА_1 надано для тимчасового проживання квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що з 01 липня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений з Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із скороченням штату.

20 березня 2014 року відповідач був поновлений на роботі на підставі рішення суду.

10 липня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із скороченням штату.

28 травня 2015 року відповідача поновлено на роботі в судовому порядку.

30 червня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із закінченням дії контракту.

Позивач зазначає, що починаючи з серпня 2013 року ОСОБА_1 несвоєчасно сплачував кошти за надані комунальні послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість за надані послуги централізованого опалення у розмірі 6728 грн. 12 коп.

Рішенням конференції трудового колективу Житомирського державного технологічного університету від 30 грудня 2013 року припинено термін користування спірною квартирою ОСОБА_1 .

Позивач також зазначає, що відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 09 грудня 2011 року, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 і станом на день звернення з даним позовом до суду є власником цієї квартири.

Крім того позивач зазначає, що згідно з рішенням житлової комісії Житомирського державного технологічного університету ОСОБА_1 надано соціальне житло в гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3 .

Таким чином позивач, уточнивши позовні вимоги, просив виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого житла у гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3 , зняти його з реєстраційного обліку та стягнути з ОСОБА_1 на користь Житомирського державного технологічного університету заборгованість за послуги централізованого опалення у розмірі 6728 грн. 12 коп.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 3 жовтня 2018 року частково задоволено позовну заяву. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 і з наданням іншого житла у гуртожитку за адресою : АДРЕСА_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Житомирського державного технологічного університету заборгованість у розмірі 6728 грн. 12 коп.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 17 травня 2019 року скасовано заочне рішення цього ж суду від 3 жовтня 2018 року та призначено справу до розгляду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Державний університет "Житомирська політехніка", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема звертає увагу на ту обставину, що підставою для припинення користування відповідачем спірною квартирою було не рішення конференції трудового колективу від 30 грудня 2013 року, а те, що ОСОБА_1 звільнений 30 червня 2015 року із Державного університету "Житомирська політехніка", а тому втратив право на користування службовим приміщенням. В зв`язку з чим позивачем був виданий наказ № 439 від 19 грудня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 із службової квартири АДРЕСА_1 та надання соціального житла в гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3 .

Крім того, на думку позивача, є надуманим твердження суду стосовно обов`язковості зазначення номера квартири в гуртожитку та надання спеціальних умов для проживання ОСОБА_1 , оскільки умови проживання у гуртожитку створені для студентів.

Державний університет "Житомирська політехніка" також зазначає, що ст.ст. 124, 125 ЖК України визначено, що особа, яка користується службовим житлом, зобов`язана після припинення її правовідносин з роботодавцем звільнити надане ним житлове приміщення.

Вказує, що службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового приміщення житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Також зазначає, що існує черга працівників з малолітніми дітьми, які можуть претендувати на заселення у службове приміщення.

Крім того позивач наголошує на тому, що в матеріалах справи міститься витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно з яким в період виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири, останній відчужив квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві власності, на корить сина, для того, щоб унеможливити виселення зі спірної квартири.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Остапчук В.О., підтримав апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника Державного університету « Житомирська політехніка», колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15 березня 2001 року та рішення виконкому Житомирської міської ради № 687 від 23 листопада 2000 року, квартира АДРЕСА_1 , на праві колективної власності належить Державному університету « Житомирська політехніка», який є правонаступником Житомирського інженерно-технологічного інституту.

ОСОБА_1 обіймав посаду професора даного університету.

30 серпня 2001 року ректором Житомирського інженерно-технологічного інституту видано наказ про надання ОСОБА_1 для тимчасового проживання житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_5 . Останній був зареєстрований у спірній квартирі (а.с.4).

01 липня 2013 року ОСОБА_1 був звільнений з Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із скороченням штату.

20 березня 2014 року відповідач поновлений на роботі за рішенням суду.

10 липня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із скороченням штату.

28 травня 2015 року відповідача поновлено на роботі на підставі рішення суду.

30 червня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з Житомирського державного технологічного університету у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

В матеріалах справи міститься довідка № 44-45/1927 від 13 грудня 2016 року про те, що сума заборгованості ОСОБА_1 за централізоване опалення в квартирі АДРЕСА_1 становить 6728 грн. 12 коп. (а.с.14).

30 грудня 2013 року рішенням конференції трудового колективу Житомирської державного технологічного університету припинено термін користування квартирою ОСОБА_1 , який не є штатним працівником Житомирської державного технологічного університету (а.с.10).

Наказом ректора Житомирського державного технологічно університету № 439 від 19 грудня 2016 року зобов`язано ОСОБА_1 терміново звільнити службову квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_5 . Надано ОСОБА_1 соціальне житло в гуртожитку за адресою : АДРЕСА_3 .

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України № 397 від 26 березня 2019 року Житомирський державний технологічний університет перейменовано у Державний університет «Житомирська політехніка».

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 листопада 2016 року у власності ОСОБА_1 перебувала квартира АДРЕСА_2 (а.с.11).

Однак, матеріали справи свідчать, що вищевказана квартира 19 квітня 2013 року була подарована іншій особі, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 січня 2019 року (а.с.52).

При вирішенні даного спору суд першої інстанції, застосувавши практику ЄСПЛ, виходив з того, що дійсно право ОСОБА_1 на зайняття спірного житла припинене, оскільки сторони не перебувають у трудових правовідносинах. Однак, відповідач, вселившись у вказану квартиру на законних підставах та тривалий час проживаючи у цьому житловому приміщенні, яке є його єдиним житлом, має законні сподівання, що його права будуть захищені законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виселення відповідача зі спірного житлового приміщення, яке є місцем його проживання, є непропорційним втручанням в його право на житло.

Обґрунтованим є також й висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати комунальних послуг у розмірі 6728 грн. 12 коп., яка виникла протягом періоду з 1 січня 2016 року по 1 грудня 2016 року, оскільки своїм листом від 29 жовтня 2018 року позивач зазначив, що така заборгованість погашена.

Таким чином, рішення слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду, який вірно застосував вимоги матеріального права та дотримався положень цивільного процесуального законодавства.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного університету "Житомирська політехніка" залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 листопада 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: