Номер провадження: 22-ц/813/3255/22
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря: Хухрова С.В.,

розглянувши успрощеному судовому засіданні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дармакуки Т.П., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,

встановив:

11.12.2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Вердикт Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 127 546,82 грн.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 14.03.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено Кредитний договір № 0, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 20 500,00 доларів США зі сплатою 12,50 % річних. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти на загальну суму 20 500,00 доларів США.

20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс»» було укладено Договір Факторингу №05/12, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кредекс Фінанс», а ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 0.

01 серпня 2018 року відповідно до протоколу №01/08-2018 загальних зборів учасників ТОВ «Кредекс Фінанс» перейменовано на ТОВ «Вердикт Капітал».

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що за період користування кредитними коштами, позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 станом на 27.11.2019 року становить 635 117,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 288 877,40 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 67 752,09 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) -278 488,09 грн.

З огляду на те, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів, отриманих на підставі Кредитного договору № 0 від 14.03.2007 року, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних, які відповідно до розрахунку позивача становлять 127 546,82 грн., з яких: нараховані 3% річних - 26 020,40 грн.; подвійна облікова ставка НБУ - 101 526,42 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 127 546 грн. 82 коп.

01 червня 2020 року Любашівським районним судом Одеської області було ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердик Капітал» заборгованість за Кредитним договором № 0 від 14.03.2007 року у розмірі 127 546,82 грн. та судових витрат в розмірі 1920 грн. (т.1, а.с.107-108).

Проте, ухвалою того ж суду від 11 січня 2021 року вказане заочне рішення за заявою ОСОБА_1 було скасовано та справу призначено до розгляду (т.1, а.с.120).

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» було відмовлено у повному обсязі через пропуск строку позовної давності (т.1, а.с.211-212).

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» ставить питання про скасування рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року, ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.216-223).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином сповіщені про час і місце судового засідання, у тому числі апелянт і позивач ТОВ «Вердикт Капітал» та відповідач ОСОБА_1 - через своїх представників - адвоката Радченко В.Ю. та адвоката Главацького Ю.А., відповідно (т.2, а.с.35-39).

Враховуючи, що жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, та відкладення у зв`язку з цим судового розгляду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, а тому дана постанова прийнята 09.11.2022 року, а датована 21.11.2022 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше одного року (т.2, а.с. 13), колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги були обгрунтовані у повному обсязі, однак позивач пропустив строк позовної давності, яка підлягає застосуванню, оскільки, заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача просив відмовити в його задоволенні, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про що надав відповідну заяву про застосування строків позовної давності (т.1, а.с.156-157).

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 1.2. Договору про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 14 березня 2007 року сторонами узгоджено строк повернення кредиту - не пізніше 14 березня 2014 року (т.1, а.с.8).

При цьому, матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та доказів того, що між Банком та Позичальником укладалися будь-які додаткові угоди.

З цих підстав, суд першої інстанції виходив із того, що таким чином позичальник, або його правонаступник мав право звернутись до суду з даним позовом протягом трьох років, тобто в строк до 14 березня 2017 року.

Однак, судом не було враховано, що позивач звернувся з позовом не про стягнення кредитної заборгованості, а про стягнення встановленого ч. 2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції та 3-х % річних в якості відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому слід зазначити, що Кредитний договір № 0 від 14.03.2007 року, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» надав позичальнику ОСОБА_1 кредит у розмірі 20 500,00 доларів США зі сплатою 12,50 % річних, не містить положень щодо невідповідності законодавству України, не визнаний недійсним в установленому законом порядку, а тому, в даному випадку діє презумпція правомірності вказаного правочину.

Так, ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526, 599 ЦК України зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності у разі неможливості виконання ним грошових зобов`язань.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс 1854, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Що стосується позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі в суді першої інстанції про що він надав відповідну заяву (т.1, а.с.156-157), то колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 261 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України закріплено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі №918/329/16 наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами у розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Стягнення можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення і таке прострочення є триваючим правопорушенням.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Зазначена позиція підтверджена у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність заборгованості у боржника за кредитним договором, який боржник не виконав, припиняє правовідносини сторін цього договору, однак не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Таким чином, оскільки наявність боргових зобов`язань у відповідача не призвела до повного виконання умов кредитного договору, то останній має нести відповідальність за невиконання грошового зобов`язання у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, однак в межах трирічного строку позовної давності щодо 3-х відсотків річних і відповідно річного строку позовної давності щодо індексу інфляції.

З підстав викладеного, є безпідставними доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що строк позовної давності на подання позову за ст. 625 ЦК України сплинув 14 березня 2017 року, враховуючи також, що відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що він виконав належним чином зобов`язання за кредитним договором, та погасив заборгованість, що була встановлена кредитним договором.

Тобто, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення, а наявність чи відсутність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум, то зазначені обставини призвели до цілком правомірного нарахування Банком 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, в межах трирічного строку позовної давності в сумі 26 020,40 грн. та подвійної облікової ставки НБУ, в межах річного строку позовної давності в сумі 101 526,42 грн., а всього в сумі 127 546,82 грн., хоча позовна заява і має назву: «Про стягнення боргу за кредитним договором № 0 від 14.03.2007 року», що і ввело суд в оману.

Зазначених обставин не було враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що як було вказано вище, судом не було враховано, що позивач звернувся до суду з позовом не про стягнення з відповідача кредитної заборгованості на підставі кредитного договору, а про стягнення з відповідача грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченого ч. 2 ст. 625 ЦК України, в межах трирічного і річного строку позовної давності.

При цьому колегією суддів враховано, що ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, заявлені ТОВ «Вердикт Капітал» вимоги про стягнення 3 % річних та індексу інфляції за ч.2 ст. 625 ЦК України з відповідача, є правомірними і такими, що підлягають задоволенню.

Викладену у постанові ВП ВС від 28.03.2018 правову позицію слід розуміти так, що банк, або інша фінансова установа - має право нараховувати відсотки за кредитним договором лише у межах строку, на який відповідний кредит було надано, а після настання терміну повернення кредиту в повному обсязі кредитор втрачає право нараховувати відсотки, та набуває право нарахування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3% річних).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своєї позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою позовні вимоги ТОВ «Верикт Капітал» задовольнити у повному обсязі.

Крім того, у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 1921 грн. та 2881,5 грн. - за розгляд апеляційної скарги (т.1, а.с.1, т.2, а.с.7), а всього в розмірі 4802,50 грн.

У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України, керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 05 травня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою стягнути з ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , грошові кошти за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 127 546,82 грн. (сто двадцять сім тисяч п`ятсот сорок шість гривень 82 копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , судовий збір за розгляд даної цивільної справи в загальному розмірі 4 802,50 грн. (чотири тисячі вісімсот дві гривні 50 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання цього судового рішення.

Повне судове рішення складено 21.11.2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева