гСправа № 358/830/19 Провадження № 2/358/31/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2022 року м. Богуслав

Богуславський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Тітова М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Зеленько О.Д.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Богуславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області №307- 49-VI від 15.12.2014 року в частині погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2226 га, кадастровий номер :01:007:0042 і с.Мисайлівка Богуславського району Київської області та скасувати зареєстроване Реєстраційною службою Богуславського районного управління юстиції Київської області речове право на підставі даного рішення, яке було зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно 04 лютого 2015 року, запис про право власності №8653071, номер ОНМ:06.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті його батька та спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з 1/2 частини житлового будинку та господарських споруд, розташованих в АДРЕСА_1 . Він (позивача) прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, так як подав заяву про прийняття спадщини до Богуславської районної державної нотаріальної контори.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області за ним визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач зазначає, що раніше вищевказаний житловий будинок належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями якої були її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . До будинку відносилась земельна ділянка загальною площею 0,30 га. Звернувшись з метою оформлення права власності на земельну ділянку біля будинку, він отримав інформаційну довідку з відділу держгеокадастру у Богуславському районі про те, що земельна ділянка загальною площею 0,3000га, яка згідно записів Поземельної книги Мисайлівської сільської ради обліковувалась за будинковолодінням ОСОБА_4 , спадкоємцями якої є її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , не може бути передана йому у власність чи користування у зв`язку з тим, що згідно даних Національної кадастрової системи (НКС) на даний час перебуває у приватній власності ОСОБА_2 , з цього моменту він дізнався про його порушене право, що стало підставою звернення до суду. Також вказує на те, що в зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка, якою користувалася його баба ОСОБА_4 , а після смерті баби його нині покійний батько та його рідний брат, не передавалась у фонд запасу, про що свідчить відсутність відповідного рішення, тоді як Мисайлівська сільська рада не в праві була передавати її у власність відповідачці.

Сторона позивача також зазначає, що безпідставна передача у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2226 га порушує права ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3 , що і змусило позивача з метою захисту його прав та законних інтересів звернутись із даним позовом безпосередньо до суду.

31 липня 2019 року ОСОБА_6 представник відповідача ОСОБА_2 направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що рішення, яке оскаржує позивач були прийнятті згідно чинного законодавства, підстав скасовувати їх немає, та права позивача не порушенні. Тому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, застосувати позовну давність по позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Представник позивача - адвокат Чайка О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити з підстав, наведених в позові та наданих поясненнях.

Представник відповідача ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, та пояснив, що відповідачка ОСОБА_2 має державний акт про право приватної власності на землю в АДРЕСА_1 , тоді як у позивача жодний документ, який підтверджує право власності на земельну ділянку відсутній. При цьому зазначив, що рішення, яке оскаржує позивач було прийняте згідно чинного законодавства, підстав скасовувати його немає, та права ОСОБА_1 не порушенні.

Представниками сторін подані заяви про завершення розгляду справи без їх участі.

Представник відповідача - Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області, в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи із наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 60, ч. 1, ст. 212 ЦПК кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування.

Так, судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 відповідності до 1223 ч. 1 ЦК України являється спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть спадкодавця та копією заповіту посвідченого 29 листопада 1993 року секретарем виконавчого комітету Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 25 січня 2016 року, справа № 358/28/16-ц, за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано право спільної часткової власності на 1/2 частку житлового будинку, 1959 року забудови, загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 34,9 кв.м., підсобною площею 19,1 кв.м. та на 1/2 частку господарських будівель і споруд: погріб з шийкою, дві прибудови, сарай, убиральня, два ганки, 1/2 колодязь питний, двоє воріт, огорожа, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 81-82).

Вищевказаний спадковий житловий будинок раніше належав ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцями якої були її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами спадкової справи №217/2015 заведеної державним нотаріусом Полковніковою Т.А.

Позивач ОСОБА_1 на підставі рішення Богуславського районного суду Київської області від 25 січня 2016 року набув право спільної часткової власності на 1/2 частину будинку з відповідною часткою господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 62545138 (а.с. 15).

Згідно записів погосподарської книги Мисайлівської сільської ради за особовим рахунком № НОМЕР_1 , земельна ділянка загальною площею 0,30 га (з неї під будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,01 га.), обліковувалася за будинковолодінням ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , спадкоємцями якої є її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області №382 від 11.04.2019.

Згідно довідки Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області №689 від 01.08.2019, згідно з записом погосподарської книги №6 ОПО №544-1 головою домогосподарства, що по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_1 . До домогосподарства за вище вказаною адресою відноситься земельна ділянка, загальною площею 0,20 га, яка не приватизована та Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку не видавалося.

Згідно довідки Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області №690 від 01.08.2019, земельна ділянка, на якій був розташований житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 не приватизована, Державного акту на право власності на вказану земельну ділянку за вказаною адресою не видавався, вище вказана земельна ділянка перебуває у власності Мисайлівської сільської ради.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-014 вбачається, що 08 листопада 2014 року Відділом Держземагенства у Богуславському районі, за ОСОБА_2 було зареєстровано земельну ділянку площею 0,2226 га, кадастровий номер: 1:01:007:0042, цільове призначення: 01.03 для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38).

Рішенням 49 сесії VI скликання від 15.12.2014 року №306-49-VI Мисайлівської сільської ради «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передачу безоплатно у приватну власність», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , загальною площею 0,2226 га, для ведення особистого селянського господарства, та передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку ОСОБА_2 , загальною площею 0,2226 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 1:01:007:0042, в АДРЕСА_1 (а.с. 41).

Позивач після звернення з метою оформлення права власності на земельну ділянку біля будинку, отримав інформаційну довідку з відділу держгеокадастру у Богуславському районі про те, що земельна ділянка загальною площею 0,3000га, яка згідно записів Поземельної книги Мисайлівської сільської ради обліковувалась за будинковолодінням ОСОБА_4 , спадкоємцями якої є її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , не може бути передана йому у власність чи користування у зв`язку з тим, що згідно даних Національної кадастрової системи (НКС) на даний час перебуває у приватній власності ОСОБА_2 .

Вирішуючи даний спір суд враховує наступні положення чинного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації, а не права власності на земельну ділянку.

З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації.

Умовами статті 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-ХІІ«Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92«Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Статтею 3 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на 1994 рік) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Передача земельних ділянок у власність громадян проводиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України від 18 грудня 1990 року).

Згідно зі статтею 17 ЗК України від 18 грудня 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (дію частини 2 статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1Декрету від 26 грудня1992року №15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92). Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською(селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до статті 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Згідно з пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Порядок приватизації земельних ділянок був передбачений постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-ХІІ«Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26грудня 1992року №15-92«Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно пунктів 3-5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року№ 10, передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок.

Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян (додаток N1).

Відповідні Ради народних депутатів перевіряють обґрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність (додаток N 2).

Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів.

Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності в даних про розміри земельних ділянок, переданих у власність, з фактичними розмірами, то остаточний розмір площі таких ділянок визначається Радою народних депутатів.

Отже, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постановах від 6 березня 2018 року у справі № 299/2534/15-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/ 15-ц.

Відповідно до ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, у тому числі, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно погосподарського обліку за будинковолодінням ОСОБА_4 , спадкоємцями якої є її сини ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , перебувала у користуванні земельна ділянка загальною площею 0,30 га (з неї під будівництво житлового будинку, господарських будівель та споруд 0,01 га.). Разом із тим, не вбачається, яка саме земельна ділянка була закріплена за позивачем, як і не вказано її місця розташування, оскільки, технічна документація на земельну ділянку не виготовлялася.

Так, в ході розгляду справи судом достовірно встановлено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , за життя не зверталася до землевпорядних організацій для встановлення меж земельної ділянки в натурі, не отримувала правовстановлюючого документу на спірну земельну ділянку.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання правовстановлюючого документа про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_4 за життя не розпочала процедуру приватизації земельної ділянки, то як наслідок до її спадкоємців не може переходити право на завершення приватизації.

Крім того, за життя спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , процедура приватизації земельних ділянок не була визначена, оскільки приватизація земельних ділянок була передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року №2200-ХІІ«Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі -

ОСОБА_7 матеріалах справи також відсутні докази того, що виконкомом Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області 15.12.2014 року неправомірно було прийнято рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 .

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають на території відповідного села, відноситься до виключної компетенції відповідного орану місцевого самоврядування і в судовому засіданні належними і допустимими доказами не доведено, що при прийнятті рішень органом місцевого самоврядування були допущені порушення діючого на той час земельного законодавства.

За таких обставин суд вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами факту порушення його права на земельну ділянку, яка була передана безоплатно у власність відповідачу ОСОБА_2 , загальною площею 0,2226 га, кадастровий номер: :01:007:0042, з цільовим призначенням для особистого селянського господарства, що розташована в с. Мисайлівка Богуславського району Київської області, оскільки таке право у позивача на дану земельну ділянку не виникло.

Оцінюючи наведені у справі аргументи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказах, наявних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст..ст. 3, 15, 16, 21, 203, 215, 328 Цивільного кодексу України, статей 19, 42, 89, 116, 118, 120, 152, 155, 210 Земельного кодексу України, статей 17, 22, 23, 67, 102 Земельного кодексу України 1990 року, ст.1 та ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» (в редакції від 26 грудня 1992 року №15-92), суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Мисайлівської сільської ради Богуславського району Київської області про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: суддя М. Б. Тітов