провадження № 22-ц/824/7128/2022
головуючий у суді І інстанції Ковальчук Л.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання спільної дитини ОСОБА_3 , 2011 року народження, у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 грн, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову вказувала, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17 липня 2010 року. 19 березня 2021 року за рішенням Києво-Святошинського районного Київської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, від подружнього життя мають спільну дитину, яка на час розгляду справи проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. В зв`язку із ухиленням відповідача від обов`язку утримувати дитину, позивач була вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 309 грн щомісячно, з урахуванням щомісячної індексації, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду - 19 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина у твердій грошовій сумі 2 700 грн, щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в ході розгляду справи по суті, суддею було прийнято від відповідача дві довідки (№ НТ000000005 від 12 червня 2021 року та № від 2 грудня 2021 року) та свідоцтво про народження іншої дитини. Одночасно, суддею було відмовлено позивачу у прийнятті клопотання про витребування доказів.

Звертає увагу суду, що оскільки позивач тривалий час проживала спільно з відповідачем, їй відомо, що розмір його реальних доходів перевищує офіційно задекларовані, а фактичні витрати перевищують розмір отриманих доходів. Зокрема, відомо, що в серпні 1019 року відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу квартири в новобудові за адресою: АДРЕСА_1 (на підтвердження своїх зобов`язань за договором, забудовником було надано відповідачу нотаріально посвідчену заяву).

Вказує, що шляхом направлення письмових запитів, зокрема до забудовника та нотаріуса, позивачем було вжито заходів щодо одержання відповідних доказів, проте відповіді на запити їй надано не було, а тому керуючись положеннями ч. 1 ст. 84 ЦПК,під час розгляду справи, позивачем було надано судді письмове клопотання з доказами вжиття заходів щодо отримання доказів, однак зазначене клопотання суддя приймати відмовилась, чим порушила гарантовані Конституцією України і ЦПК принципи рівності учасників справи.

Вважає, що в обґрунтуванні розміру аліментів, який підлягає до задоволення, судом враховано стан здоров`я дитини, який в судовому засіданні встановлений не був, хоча позивачем наголошувалося на тому, що дитина постійно хворіє та потребує лікування.

Також вказує, що судом не встановлено розмір фактичних затрат, необхідних для належного розвитку дитини. При ухваленні рішення суддя керувалася виключно мінімальним гарантованим розміром аліментів, встановленим ч. 2 ст. 182 СКУ.

Зазначає, що розмір щомісячних затрат на дитину становить більше 7 000 грн, тому задоволеного розміру аліментів недостатньо для задоволення потреб дитини. Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 182 СКУ, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а саме 2618 грн на дату винесення рішення.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Разом з тим, таких обставин не встановлено, тому згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини 1 статті 274 ЦПК України.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 17 липня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів громадського стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №289.

19 березня 2021 року за рішенням Києво-Святошинського районного Київської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, від подружнього життя мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із довідки від 7 травня 2018 року № 3244-530548, виданої управлінням соціального захисту населення Бучанської державної адміністрації Київської області ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом з її дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач цю обставину не спростовує.

Стягуючи з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1 309 грн на утримання сина сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції уважав, що такий розмір є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини з урахуванням інших обставин, а саме розміру доходів відповідача та наявності у відповідача іншої дитини.

Колегія суддів погоджується із встановленим судом першої інстанції розміром аліментів з урахуванням наступного.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч.1, 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто, вони обидва повинні нести обов`язок належного забезпечення своїй дитині належних умов для життя та гармонійного розвитку.

Так, згідно з ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Інші обставини, які наведені у ст. 182 СК України, мають доводитись сторонами на загальних підставах, а саме бути підтверджені доказами, які мають бути подані у порядку, визначеному процесуальним кодексом.

При цьому, частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини 3 вищезазначеної статті суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов`язує їх виключно зі способом присудження. З огляду на відсутність імперативної заборони, розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

Звертаючись до суду із апеляційною скаргою позивач вказує на те, що розмір щомісячних затрат на дитину становить більше 7 000 грн, а тому задоволеного судом першої інстанції розміру аліментів у сумі 1 309 грн, недостатньо для задоволення потреб дитини.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 дo 18 рокiв: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривня.

Як вбачається із матеріалів справи позивачкою до суду першої інстанції було надано інформацію про розрахунок потреб на утримання дитини із розрахунку на 12 місяців.

Відповідно до наданого розрахунку витрати ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 в рік становлять 79 800 грн (за місяць 6 650 грн). ОСОБА_2 заперечень щодо обґрунтованості розрахунку не навів та не спростував потреб, необхідних для утримання дитини.

Оскільки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 є його батьком та на нього покладено однаковий із позивачкою обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення їх спільного сина, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого права не досягнуто, тому є підстави для покладення обов`язку на відповідача щодо відшкодування витрат на утримання їх спільного сина шляхом визначення розміру аліментів.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач на незадовільний стан здоров`я не посилається, є працездатним чоловіком, доказів того, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання його дитини у цьому спорі суду не надав.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було надано суду першої інстанції довідку від 6 грудня 2021 року за №НТ000000005, відповідно до якої в період з 1 березня 2021 року по 13 вересня 2021 року дохід ОСОБА_2 становить 46 120 грн 59 коп., із яких сума до сплати складає 37127,07 грн. Також за жовтень та листопад 2021 року згідно довідки про доходи від 2 грудня 2021 року за №6 дохід ОСОБА_2 становить 18 800 грн, із яких фактично отримані за мінусом вирахуваного податку з доходів фізичних осіб (3384) 15416 грн.

Таким чином, середньомісячний заробіток після виплати обов`язкових відрахувань відповідача за 9 місяців (березень-листопад 2021 року) становить 5838,11 грн.

Із матеріалів справи також вбачається, що у відповідача є ще одна дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 17 листопада 2020 року серії НОМЕР_1 .

Наявність у платника аліментів іншої дитини, а також матеріальне становище платника аліментів є обставинами, які підлягають врахуванню під час визначення розміру аліментів.

Вимоги апеляційної скарги про зміну розміру аліментів до 2700 грн щомісячно не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки такий розмір складає близько половини заробітку відповідача, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

З урахуванням довідки про доходи відповідача, наявності у нього іншої дитини та те, що наразі син сторін проживає разом з матір`ю, ураховуючи вік дитини, її потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, так як ОСОБА_2 є її батьком та на нього покладено однаковий з ОСОБА_1 обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, при цьому добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не було досягнуто, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про визначення розміру аліментів у розмірі 1 309 грн щомісячно, з урахуванням щомісячної індексації, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відповідає встановленим обставинам справи.

У апеляційній скарзі позивачка також посилається на те, що розмір реальних доходів відповідача є вищим від офіційно заявленого, а фактичні витрати перевищують розмір отриманих доходів, оскільки в серпні 2019 року відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири в новобудові за адресою: АДРЕСА_1 (на підтвердження своїх зобов`язань за договором, забудовником було надано відповідачу нотаріально посвідчену заяву).

Однак, згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на позивача.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів у запереченні на апеляційну скаргу.

В той же час, наводячи нові обставини, позивач на заявляла клопотання про залучення до справи нових доказів у підтвердження цих обставин на стадії апеляційного провадження.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

До апеляційної скарги позивачкою було долучено копію клопотання до суду першої інстанції про витребування доказів, яке, як зазначає позивачка було подано нею до суду першої інстанції. Вказує, що разом із відповідним клопотанням позивачкою до суду першої інстанції було подано докази неможливості самостійно надати відповідну інформацію, проте судом клопотання задоволено не було.

Відповідно до частини 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Клопотання до суду першої інстанції про витребування доказів, що додане до апеляційної скарги та на яке посилається позивачка, не містить вхідного штампу канцелярії суду, якщо це клопотання подавалось через канцелярію суду, відсутні докази направлення поштою цього клопотання, та відсутні докази заявлення цього клопотання у суді першої інстанції із зазначенням про цю подію в протоколі судового засідання. У матеріалах справи відсутні зауваження на протокол, або неведення протоколу. На аркуші справи 31 міститься заява позивачки про слухання справи за відсутності позивачки. У цій же заяві позивачка зазначила про отримання від відповідача копії довідки про доходи і копії свідоцтва про народження дитини відповідача, однак відсутні відомості щодо подання нею відповідачеві та суду клопотань про витребування доказів чи подання нових документів.

Таким чином, доводи про звернення до суду першої інстанції з клопотаннями, які судом не розглянуті, не підтверджено належними доказами.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо не задоволення судом першої інстанції вказаного клопотання та неврахування доказів, які не були подані до суду першої інстанції.

Щодо стягнення аліментів за минулий час, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів, наприклад, що позивач пропонувала укласти договір про сплату аліментів на утримання дитини, а відповідач, як зобов`язана особа ухилявся від укладення такого договору, приховував своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагував на направлені йому листи, та інші подібні дії.

Частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 травня 2020 у справі №215/5867/17 (61-16955св19).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що підстав для стягнення аліментів за минулий період немає, оскільки в обґрунтування указаних вимог позивач не надала належних доказів, про те, що вона дійсно вживала заходів для одержання аліментів з відповідача, але не могла їх отримати у зв`язку з ухиленням його від їх сплати.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи із принципів справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства та захисту прав малолітньої дитини, необхідності забезпечення розвитку її здібностей, з урахуванням мінімально гарантованого законодавством рівня матеріального забезпечення дитини відповідного віку, колегія суддів дійшла висновку про недоведеність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 2 700 грн щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана

СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба