ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/663/21 Номер провадження 22-ц/814/1628/22Головуючий у 1-й інстанції Морозов В. Ю. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс»

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2022 року у складі судді Морозова В. Ю.

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (стягнення заборгованості),

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ТОВ «Автокредит Плюс» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (стягнення заборгованості).

Позов мотивовано тим, що 16.07.2018 він надав згоду на приєднання до публічного договору № APVО277774 про надання фінансового лізингу на умовах, визначених цим правочином, що розміщений на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит Плюс» www.planetavto.com.ua.

Згідно з п. 14.1.21 заяви про приєднання до спірного договору строк лізингу - 60 місяців з моменту підписання графіку лізингових платежів, що є додатком № 2 до спірного договору та яким врегульований графік оплати за спірним договором, що становить період з 16.07.2018 по 15.07.2023 та його складові, а саме: відшкодування вартості предмета лізингу, що становить 555 000 грн, відсотки за користування предметом лізингу, комісія лізингової компанії, платіж за страхування предмету лізингу.

Вказував, що 26.07.2018 після ухвалення ТОВ «Автокредит Плюс» позитивного рішення про надання фінансового лізингу згідно специфікації та акту приймання-передачі, що є додатком № 1 до спірного договору, він отримав бувший у використанні автомобіль Renault Master, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Технічний стан автомобіля не перевірявся, він був оглянутий лише ззовні.

Вказаний автомобіль належить ТОВ «Автокредит Плюс» на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію ТЗ та 26.07.2018 за заявою ТОВ «Автокредит Плюс» на нього було зареєстроване приватне обтяження з терміном дії до 26.07.2023.

На виконання умов договору лізингу він сплатив на рахунок відповідача грошові кошти на загальну суму 162 160 грн, що підтверджується платіжними дорученнями.

В квітні 2021 року в ході отримання правової допомоги щодо спірного договору він дізнався, що договір укладений з порушенням принципів добросовісності та справедливості із застосуванням нечесної підприємницької практики з боку відповідача, а також спірний договір містить несправедливі для нього, як споживача, умови, його фактично було введено в оману щодо його правової природи, прав і обов`язків сторін та дійсних правових наслідків правочину.

Вважає, що оскільки вказаний договір фінансового лізингу укладений в простій письмовій формі шляхом підписання Заяви про приєднання до публічного договору та в супереч вимогам частини першої статті 220 ЦК України нотаріально не посвідчений, то такий договір є нікчемним, тому кожна із сторін договору має повернути іншій все отримане нею на підставі даного договору.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з ТОВ «Автокредит Плюс» на його користь грошові кошти у розмірі 162 160 грн та судові витрати.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 162 160 грн.

Стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Додатковим рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 21 квітня 2022 року стягнуто з ТОВ «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 6 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано необхідністю застосування визначених законом наслідків недійсності нікчемного правочину у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача 162 160 грн в рахунок повернення різниці між коштами, внесеними за договором фінансового лізингу від 16.07.2018 № APVО277774 та коштами, які призначались в якості плати за користування предметом лізингу у сумі 162 160 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ТОВ «Автокредит Плюс» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що договір був укладений відповідно до цивільного законодавства та Закону України «Про фінансовий лізинг», а оскільки цивільним законодавством прямо не передбачений обов`язок нотаріально посвідчувати договір фінансового лізингу транспортного засобу, стороною якого є фізична особа, враховуючи презумпцію правомірності правочину, відсутні підстави вважати, що укладений договір є нікчемним відповідно до частини другої статті 215 ЦК України.

Вказує, що, звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_2 жодним чином не ставить питання щодо повернення автомобіля, а лише про повернення сплачених коштів, хоча на теперішній час позивач лізингові платежі не сплачує, продовжуючи вільно користуватися автомобілем та на прохання повернути його не реагує.

Звертає увагу на те, що складовою лізингового платежу за договором є плата за користування предметом лізингу, яка становить 161 944,25 грн, а тому навіть в разі застосування реституції суд має стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором, але за виключенням вказаної суми.

Вважає, що суд має застосувати двосторонню реституцію та визначити у судовому рішенні порядок застосування такої реституції, тобто зобов`язати позивача повернути відповідачу предмет лізингу - автомобіль Renault Master, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 і тільки після цього зобов`язати відповідача повернути позивачу суму сплачених платежів (з вирахуванням плати за користування предметом лізингу), а у разі неможливості з будь-яких причин повернути автомобіль вирахувати вартість автомобіля із загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьої статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 16 липня 2018 року позивач підписав заяву про приєднання до публічного договору № APVО277774 про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.planetavto.com.ua.

За умовами укладеного договору лізингодавець - ТОВ «Автокредит Плюс» передає лізингоодержувачу - ОСОБА_2 у лізинг автомобіль згідно специфікації, викладеної в Додатку № 1, а саме: автомобіль Renault Master, 2013 року випуску, колір білий, кузов № НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , на 60 місяців з моменту підписання Додатку № 2 (графік лізингових платежів), який включає платіж по відшкодуванню частини вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу та комісію за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу у порядку та розмірах згідно Додатку 2. Після прийняття лізингодавцем позитивного рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач вносить аванс у розмірі 35 500 грн та щомісячно у період з 10 по 15 число кожного місяця сплачує лізингодавцеві лізингові платежі згідно графіку (а. с. 9).

Відповідно до платіжних доручень 12.07.2018 ОСОБА_1 сплатив на користь ТОВ «Автокредит Плюс» авансовий внесок за автомобіль за договором № APVО277774 в сумі 35 500 грн та за період з 15.08.2018 по 16.05.2019 126 660 грн щомісячних платежів, а всього 162 160 грн, отримавши предмет лізингу у платне володіння і користування (а. с. 13-17).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що вимоги закону щодо обов`язкової нотаріальної форми договору лізингу з фізичною особою не були дотримані, у зв`язку із чим спірний правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України, а тому такий договір є нікчемним та в порядку реституції стягнув на користь позивача усю суму внесених ним коштів за договором - 162 160 грн, з чим колегія суддів повністю погодитись не може.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Договір фінансового лізингу має укладатись у письмовій формі з узгодженням усіх його істотних умов (стаття 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу вказаних норм договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, договір лізингу, укладений за участю фізичної особи, в силу своєї правової природи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно з положеннями частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є видом недійсних правочинів та є таким в силу вимог закону, тобто його недійсність прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України тощо). З огляду на викладене у разі наявності передбачених законом підстав для визнання правочину нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, визначені в статті 216 ЦК України.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України у постановах від 19.10.2016 у справі № 6-1551цс16 та від 22.11.2017 у справі № 6-428цс17, постановах Верховного Суду від 03.06.2020 та від 09.06.2021 у справі № 554/10131/18, від 22.07.2020 у справі № 671/1812/18, від 03.02.2021 у справі № 750/1163/20.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами шляхом приєднання позивача до публічного договору № APVО277774, нотаріально не посвідчений та відповідно до частини другої статті 215, частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним в силу закону та визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності прямої вказівки закону на нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу, стороною якого є фізична особа, не відповідають наведеним правовим нормам, що діяли на час укладення спірного договору, та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем, як лізингодавцем, лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

У частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

За змістом глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Такі висновки щодо застосування норм права викладено Верховним Судом у постанові 09 червня 2021 року у справі № 554/10131/18 (провадження № 61-13150св20).

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що з моменту виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс».

На виконання умов договору позивач сплатив відповідачеві 162 160 грн, які включають відшкодування вартості предмета лізингу, відсотки за користування предметом лізингу у розмірі 20% річних без ПДВ, комісії лізинговій компанії та платіж за страхування предмету лізингу, що входять у загальний щомісячний платіж згідно додатку 2 до договору фінансового лізингу.

Таким чином, враховуючи, що позивач користувався лізинговим автомобілем та за умовами договору сторони погодили таке користування платним, внесені позивачем кошти в оплату за надання майна у користування поверненню йому не підлягають.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції зазначив, що за наслідками недійсності нікчемного правочину у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача підлягає різниця між коштами, внесеними за договором фінансового лізингу, та коштами, які призначались в якості плати за користування предметом лізингу, проте відповідних розрахунків не зробив та помилково стягнув усю сплачену позивачем суму - 162 160 грн, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні з відповідним зменшенням суми стягнення грошових коштів.

Оскільки правові наслідки недійсності правочину, встановлені статтею 216 ЦК України, зобов`язують кожну із сторін правочину повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність доповнення резолютивної частини рішення вказівкою щодо повернення відповідачеві автомобілю, одержаного позивачем за нікчемним договором фінансового лізингу, що залишилось поза увагою місцевого суду.

Відповідно до частини четвертої статі 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» - задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2022 року - змінити.

Зменшити суму стягнення грошових коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на користь ОСОБА_1 за недійсним договором лізингу № APVО277774 від 16.11.2018 зі 162 160 грн до 56 450,10 грн.

Доповнити резолютивну частину рішення вказівкою про зобов`язання ОСОБА_1 повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» в порядку реституції за недійсним договором лізингу № APVО277774 від 16.11.2018 автомобіль Renault Master, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 .

В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 08 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна