ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, повернення переплати грошових коштів за кредитним договором як нікчемним правочином, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що мала намір укласти договір з відповідачем про видачу їй банківської карти, у зв`язку із чим підписала анкету заяву № б/н від 13 грудня 2011 року, у якій були вказані лише її прізвище, ім`я, по батькові, домашня адреса, телефони та інформація про працевлаштування, при цьому, не було вказано процентну ставку по кредиту, термін кредиту, наявність та розмір штрафних санкцій, а також інших істотних умов для видачі кредиту.

Крім того, позивач зазначила, що отримала виписку про рух коштів по рахунку кредитної картки та зробила перерахунок отриманих за весь час грошових коштів від банку та сплачених грошових коштів банку, маючи на увазі чисті потоки переданих у тому чи іншому вигляді, сторонами одна одній грошових коштів, без урахування відсотків, комісій, штрафів та пені (що на її думку відповідає правильному розумінню поняття повернення сторін в первісний стан, так званої «подвійної реституції, відповідно до ст.216 ЦК України) й за підсумками такої звірки просить прийняти рішення про виплату їй надміру сплачених нею банку грошових коштів, згідно розрахунку.

Також вказувала, що після подачі даного позову, Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову від 21 лютого 2020 року за позовом банку проти ОСОБА_1 у судовій справі №200/10462/18, у якому дійшов висновку про нікчемність правочину за цими ж правовідносинами в попередній період. Однак, у своїй постанові апеляційний суд прийняв рішення пор стягнення заборгованості по тілу кредиту у сумі 7 701,02 грн, приймаючи некоректні дані банку та без урахування наступних сплат позивача банку, в період до 25 травня 2019 року.

У звязку з чим, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень своїх позовних вимог, просила суд у своєму рішенні врахувати обставини встановлені рішенням апеляційного суду від 21 лютого 2020 року про нікчемність правочину, однак критично поставитись до його висновків, в частині розрахунків сторін, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, а також зобов`язати відповідача повернути переплату грошових коштів за кредитним договором як нікчемним правочином у сумі 23 437, 48 грн та видати їй письмовий документ про відсутність будь-якої заборгованості перед банком, офіційно повідомити про відсутність заборгованості перед банком на адресу ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та інших кредитних бюро, із зазначенням переліку цих бюро.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених нею позовних вимог у повному обсязі.

АТ КБ «ПриватБанк», відповідно до ст.360 ЦПК України, подало відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 13 грудня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та позивачем було укладено договір про надання банківських послуг шляхом заповнення відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

13 грудня 2011 року позивачу було відкрито кредитний рахунок з кредитним лімітом в розмірі 300,00 грн.

У період з 13 грудня 2011 року по 15 січня 2018 року ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, шляхом зняття готівки, оплати товарів та послуг, що підтверджується випискою по рахунку.

У червні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості на підставі укладеного договору № б/н від 13 грудня 2011 року у розмірі 37 264,79 грн.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року у справі №200/10462/18 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенні в повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2020 року заочне рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 січня 2019 року скасовано, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 7 701, 02 грн, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При розгляді цивільної справи №200/10462/18 Дніпровським апеляційним судом також було встановлено факт отримання відповідачкою тіла кредиту в сумі 7 701, 02 грн, який нею не спростовано, що стало підставою для стягнення з останньої на користь банку тіла кредиту в розмірі 7 701, 02 грн. Підставою для відмови у задоволенні позову в іншій частині стала недоведеність позовних вимог в частині стягнення з відповідачки відсотків, пені та штрафів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для застосування наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, оскільки кредитний договір від 13 грудня 2011 року не може вважатися нікчемним в силу вимог закону, а тому дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача повернути переплату грошових коштів за кредитним договором як нікчемним правочином у сумі 23 437,48 грн не підлягає до задоволення. Водночас, дійшов висновку, що також не підлягає задоволенню вимога про зобов`язання відповідача видати позивачу письмовий документ про відсутність будь-якої заборгованості перед банком, оскільки вказана вимога ґрунтувалась на нікчемності кредитного договору від 13 грудня 2011 року в задоволенні якої відмовлено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.218 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що вона не була ознайомлена, зокрема, з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також із Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт, посилання на які містяться в підписаній нею Анкеті-заяві від 13 грудня 2011 року, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні даного позову.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила, що 13 грудня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та нею було укладено договір про надання банківських послуг шляхом заповнення Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У період з 13 грудня 2011 року по 15 січня 2018 року ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами, шляхом зняття готівки, оплати товарів, послуг та розуміла, що вказані кошти надані банком у кредит.

Позивач визнала факт отримання коштів та обслуговування банком кредитного ліміту, а також на протязі восьми років частково погашала кредит.

Вказані обставини також підтверджуються анкетою-заявою від 13 грудня 2011 року та випискою по рахунку.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту нікчемності кредитного договору, ОСОБА_1 до суду не надала, тоді як, відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такими чином, суд першої інстанції, встановивши, що позивач фактично визнала обставини виконання зазначеного договору обома сторонами, дійшов обґрунтованого висновку, що нікчемність вказаного кредитного договору спростовується встановленими судом обставинами.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання позивача на те, що вона як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, не може слугувати підставою для визнання такого договору нікчемним, за умови його виконання обома сторонами протягом восьми років.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не розуміючи умов договору, мала право відмовитись від його укладення у запропонованій відповідачем формі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова