Дата документу 05.08.2022 Справа № 554/7255/22
Провадження № 2/554/3480/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.08.2022 року м. Полтава

Суддя Октябрського районного суду м. Полтави Тімошенко Н.В. розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини та визначення її місця проживання, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , про відібрання дитини та визначення місця її проживання з батьком.

В обґрунтування позову зазначає, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували, разом не проживають.

Позивач вказує, що діти поділяють його погляди на умови їхнього виховання та самостійно й органічно визначилися зі своїм бажанням проживати спільно саме з батьком допускаючи свої епізодичне нетривале спілкування з матір`ю.

З часу народження молодшої дитини - ОСОБА_4 він самостійно опікується вихованням та утриманням своїх дітей.

Відповідач фактично самоусунулась від належної участі у вихованні спільних дітей, покладаючись повністю на відповідальність ОСОБА_1 .

Актом обстеження матеріально побутових умов сім`ї підтверджується факт проживання позивача з дітьми у чотирьохкімнатній квартирі у м. Харкові, де кожен з дітей має окрему кімнату.

У зв`язку з початком збройної агресії Російської Федерації проти України та оголошення в державі режиму воєнного стану, з метою збереження життя дітей позивач вивіз їх спільно з матір`ю ОСОБА_2 до м. Полтави для тимчасового перебування, де відповідач 20.04.2022 року зареєструвалася як внутрішньо переміщена особа разом з дітьми.

Проте, 04.06.2022 року відповідач самостійно виїхала разом із дітьми з України до Німеччини.

Позивач вважає свавільні дії відповідача щодо неузгодженого з ним вивезення дітей за межі України та такими, що порушують права та інтереси неповнолітніх дітей і створюють для них реальну небезпеку, адже жодних належних умов для проживання дітей у Німеччині та джерел засобів існування (харчування, одягу, навчання) відповідач не має.

На прохання повернути дітей до України відповідачка відмовляється.

Позивач вважає, що проживання дітей з відповідачем унеможливить для них належне для них здобуття відповідної освіти та розвиток їхніх здібностей і особистостей, а створені відповідачем умови для спільних дітей виключають належну реалізацію позивачем як батьком обов`язків і прав, закріплених у ст. 150,153, 155 СК України.

Ураховуючи викладене, позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Позивач у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають двох спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження.

У зареєстрованому шлюбі сторони не перебували, разом не проживають.

Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Київського району Харківської міської ради вбачається, що позивач ОСОБА_1 спільно проживає з трьома дітьми, зокрема з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в чотирьохкімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де кожної з дитини є власна кімната та все необхідне для проживання та їх розвитку.

З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2022 року ОСОБА_2 разом з дітьми без погодження з батьком дітей ОСОБА_1 виїхала з України до Німеччини.

Позивач вказує на те, що проживання дітей з відповідачем ОСОБА_6 унеможливить для них належне для них здобуття відповідної освіти та розвиток їхніх здібностей і особистостей, а створені відповідачем умови для спільних дітей виключають належну реалізацію позивачем як батьком обов`язків і прав, закріплених у ст. 150,153, 155 СК України.

Крім цього, з моменту народження молодшої доньки ОСОБА_5 , позивач самостійно опікується вихованням та утриманням неповнолітніх дітей, фактично проживають з ним.

Згідно зі ст. 141 СК мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч 1 ст. 162 СК якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Доказів, що повернення дитини за місцем проживання батька створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав і судом не встановлено.

Враховуючи, що у судовому засіданні установлено, що ОСОБА_2 самочинно без згоди батька ОСОБА_1 змінила постійне місце проживання дітей, виїхавши з дитиною за межі країни, утримує їхв неналежних умовах, а також не забезпечує їм належних умов щодо проживання, виховання та розвитку, суд враховуючи інтереси дітей дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2-13, 76-83, 133, 158, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відібрання дитини та визначення її місця проживання - задовольнити.

Відібрати ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України на виїзд за кордон НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України на виїзд за кордон НОМЕР_4 ) та передати їх батьку - ОСОБА_1 .

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України на виїзд за кордон НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України на виїзд за кордон НОМЕР_4 ) разом з батьком - ОСОБА_1 .

Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дітей і передання їх батьку ОСОБА_1 .

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд міста Полтави шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя Н.В.Тімошенко