КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/2983/19 Головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/11/2022 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Центр організації дорожнього руху» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 червня 2021 року у справі за позовом комунального підприємства «Центр організації дорожнього руху» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна транспортна компанія - 1», третя особа - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт», про відшкодування завданих матеріальних збитків,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року КП «Центр організації дорожнього руху» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1» про відшкодування завданих матеріальних збитків.

Позов обґрунтовано тим, що 4 березня 2018 року о 22 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Заболотного, 124, водій автомобіля марки DAF FT XF 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на електроопору, що призвело до пошкодження технічних засобів регулювання дорожнього руху.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у справі № 752/5091/18 ОСОБА_1 , працюючого водієм ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1», визнано винним у вчиненні даної дорожньо-транспортної пригоди.

Технічні засоби регулювання дорожнього руху м. Києва є комунальною власністю територіальної громади м. Києва та знаходяться на балансі КП «Центр організації дорожнього руху», у зв`язку з чим, на виконання своїх статутних обов`язків позивачем було виконано роботи щодо відновлення світлофорного об`єкту.

Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2883037.

3 серпня 2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» звернулось до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» із заявою про виплату страхового відшкодування, на що 17 жовтня 2018 року отримало повідомлення від страховика про те, що компанія не має правових підстав для виплати страхового відшкодування відповідно до пункту 37.1.3 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

30 жовтня 2018 року позивач направив ОСОБА_1 та ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1» вимогу щодо добровільної сплати завданої шкоди, проте вимога задоволена не була.

КП «Центр організації дорожнього руху» були відновлені такі пошкоджені технічні засоби регулювання дорожнього руху: світлофор транспортний СДС Т1.3 - 3 шт., кронштейн транспортний - 1 шт., розподільча коробка - 1 шт. Відповідно до актів виконаних робіт форми КБ-3 та КБ-2в матеріальний збиток склав 68 569,76 грн, тому позивач просив стягнути солідарно з відповідачів зазначену суму збитків та судові витрати.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 вересня 2019 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи залучено ПрАТ «СК «Український страховий стандарт».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 1 червня 2021 року у задоволенні позову КП «Центр організації дорожнього руху»відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Транспортний засіб, яким керував ОСОБА_1 при скоєнні ДТП і який належить ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1» на праві власності, був забезпеченим на момент ДТП ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» згідно полісу № АМ/2883037 і страховик відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з тим, що на момент огляду експертом пошкоджене майно було відновлено, а КП «Центр організації дорожнього руху» у свою чергу вказану відмову не оскаржувало і питання правомірності такої відмови не є предметом даного судового розгляду, тому з урахуванням суб`єктного складу учасників справи та їх процесуального статусу позивачем безпідставно пред`явлено вимоги до визначених ним відповідачів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок пошкодження технічних засобів регулювання дорожнього руху м. Києва, які є комунальною власністю територіальної громади м. Києва.

Суд першої інстанції вказав, що відповідно до Правил утримання технічних засобів регулювання дорожнього руху вулично-дорожньої мережі населених пунктів, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 296 від 8 листопада 2017 року, електроопора до технічних засобів регулювання дорожнього руху не відноситься, тоді як у постанові суду від 26 березня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, зазначено, що останній скоїв наїзд саме на електроопору, що призвело до пошкоджень транспортного засобу. Відомостей про те, що електроопора знаходиться на балансі КП «Центр організації дорожнього руху» і є технічним засобом регулювання дорожнього руху, матеріали справи не містять. Крім того суд вважав недоведеним, що в результаті наїзду транспортного засобу під керуванням відповідача на електроопору вона була пошкоджена, в той час як постановою суду було встановлено лише пошкодження автомобіля. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог, які при цьому були пред`явленні в солідарному порядку до відповідачів, хоча ОСОБА_1 на момент ДТП працював водієм ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1», що також не заперечувалось сторонами у справі.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі в.о. директора Шарова В.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог лише до відповідача ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1»щодо відшкодування завданих матеріальних збитків з одночасним вирішенням питання щодо розподілу судових витрат.

Аргументи апеляційної скарги КП «Центр організації дорожнього руху» зводяться до того, що неповнота з`ясування обставин, які мають значення для справи, полягає у не дослідженні та неврахуванні судом першої інстанції матеріалів справи про адміністративне правопорушення № 752/5091/18, яка не була витребувана судом з власної ініціативи. Звертається увага, на пункти 15, 16, 19 розділу II «Утримання світлофорів» Правил утримання технічних засобів регулювання дорожнього руху вулично-дорожньої мережі населених пунктів, за змістом яких порушення у роботі світлофорів, пов`язані з обривом електричних дротів або пошкодженням (руйнуванням) опор, усуваються протягом доби з моменту виявлення. Також судом не досліджені обставини та не надано відповідної оцінки розбіжностям у страховому полісі серії АМ № 2883037 та іншим наявним у справі документам, в яких вказаний транспортний засіб марки DAF FT, однак різної моделі, що свідчить про недобросовісність здійснення відповідачами їх процесуальних прав. Крім того, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір укладений на користь третіх осіб. Чинне законодавство України надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права одержання на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. З огляду на викладене, позивач вважає, що єдиним відповідачем щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 68 569,76 грн, внаслідок пошкодження комунального майна, що знаходиться на його балансі, є ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1».

Відзиви учасників справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Натомість, у письмових поясненнях представник ОСОБА_1 - адвокат Єргієв Д.І. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а також на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 4 березня 2018 року о 22 год. 50 хв. в м. Києві по вул. Заболотного, 124, керуючи транспортним засобом DAF FT XT 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 , не був уважним, не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням та скоїв наїзд на електроопору, що призвело до пошкоджень цього транспортного засобу, чим порушив вимоги пунктів 12.1, 2.3б ПДР України.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року у справі № 752/5091/18, яка набрала законної сили 10 квітня 2018 року, ОСОБА_1 , працюючого водієм ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1», визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності y вигляді штрафу (а.с. 9).

Встановлено, що автомобіль марки DAF FT, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1», на момент ДТП був забезпечений ПрАТ «СК «Український страховий стандарт»згідно із договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2883037, про що свідчить витяг з бази даних МТСБУ (а.с. 75).

Відповідно до рішення Київської міської ради від 23 березня 2017 року № 21/2243 «Про перейменування комунального підприємства «Київдорсервіс» КП «Центр організації дорожнього руху» перейменовано з КП «Київдорсервіс», яке створено згідно з рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2003 року № 216/1090 «Про заходи щодо поліпшення роботи по організації дорожнього руху, розвитку мережі паркінгів, автостоянок, місць для паркування та інших об`єктів дорожнього сервісу в м. Києві» та діє на підставі Статуту, затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 22 квітня 2004 року № 680 (у редакції розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 5 січня 2018 року № 10) (а.с. 24-46).

Згідно з пунктом 2.2.3. Статуту КП «Центр організації дорожнього руху» предметом діяльності цього підприємства є, зокрема, встановлення/будівництво, утримання та експлуатація технічних засобів регулювання дорожнього руху (світлофорних об`єктів, дорожніх знаків та інших технічних засобів регулювання дорожнього руху).

Пунктом 5 розпорядження Київської міської державної адміністрації від 21 березня 2005 року № 398 «Про впорядкування розміщення технічних засобів регулювання дорожнім рухом на вулично-шляховій мережі м. Києва» КП «Центр організації дорожнього руху» визначено балансоутримувачем технічних засобів регулювання дорожнім рухом (а.с. 47-48).

У відповідності до довідки форми КБ-3а від 17 березня 2018 року про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2018 року і актів приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в та, вартість матеріального збитку внаслідок ушкодження технічного засобу регулювання дорожнього руху на перехресті вул. Заболотного та вул. Сірка в м. Києві становить 68 569,76 грн (а.с. 10-14).

26 липня 2018 року КП «Центр організації дорожнього руху» звернулось до ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» з повідомленням про настання події, яка в подальшому може бути визнана страховим випадком, а 3 серпня 2018 року - із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку з настанням страхового випадку - ДТП, що мало місце 4 березня 2018 року (а.с. 15-17).

Листом № 1287 від 10 жовтня 2018 року страховик відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на пункт 37.1.3 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку із тим, що на момент огляду страховиком майно було відновлене (а.с. 18).

30 жовтня 2018 року позивач направив відповідачам вимогу від 26 жовтня 2018 року № 053/04-7/4373 щодо добровільної сплати завданих матеріальних збитків в сумі 68 569,76 грн, яка залишена відповідачами без задоволення (а.с. 19-23).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

За статтею 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

У відповідності до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у якій Велика Палата відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, навіть якщо його цивільно-правова відповідальність застрахована.

Під час вирішення такої категорії спорів при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суди мають враховувати саме правову позицію Великої Палати Верховного Суду в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Постановою від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

З наведених вище підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання апеляційної скарги про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2883037, діючого станом на 4 березня 2018 року, тобто на момент ДТП, відповідальність відповідачів яка водія та роботодавця (власника автомобіля марки DAF FT, д.н.з. НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 ) була застрахована ПрАТ «СК «Український страховий стандарт», у тому числі за шкоду, заподіяну майну третіх осіб з лімітом відповідальності 100 000,00 грн.

10 жовтня 2018 року листом № 1287 страховик відповідачів відмовив позивачу у добровільній виплаті страхового відшкодування за вказаним полісом на підставі пункту 37.1.3 статті 37 Закону № 1961-IV у зв`язку із тим, що на момент огляду страховиком (експертом) майно було відновлене.

Звертаючись до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1» матеріальних (майнових) збитків, завданих внаслідок ДТП за участю транспортного засобу DAF FT XT 105.460, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідальність власника якого була застрахована з лімітом страхової виплати за шкоду заподіяну майну потерпілим 100 000,00 грн, КП «Центр організації дорожнього руху» не надало суду доказів, що ним реалізовано у повному обсязі його право на відшкодування цієї шкоди страховиком відповідачів, а в судовому засіданні суду апеляційної інстанції його представник наполягала саме на відшкодуванні шкоди відповідачем ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1», з яким винуватець ДТП перебував у трудових відносинах.

З огляду на викладене, враховуючи сталість судової практики, а також те, що позовні вимоги у цій справі були заявлені до страхувальника, який уклав договір страхування цивільно-правової відповідальності зі страховиком, висновок суду першої інстанції про те, що шкода, заявлений розмір якої не перевищує ліміту відповідальності страховика, не повинна відшкодовуватися заподіювачем та/або його роботодавцем, є таким, що відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до пункту 36.7 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.

Однак, КП «Центр організації дорожнього руху» відмову страховика у виплаті страхового відшкодування не оскаржувало, а питання щодо правомірності дій ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» щодо виплати такого відшкодування не є предметом даного судового розгляду, оскільки позивач не заявляв такої вимоги, як і вимоги про стягнення страхового відшкодування, хоча окремих вимог про оскарження дій страховика про відмову у визнанні події страховим випадком заявляти не потрібно, адже за пред`явлення позову про стягнення страхового відшкодування суди повинні дати правову оцінку діям страховика. До того ж, ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» визначено позивачем у даній справі в якості третьої особи і клопотання про зміну первісного відповідача належним відповідачем та/або залучення співвідповідача у справі не заявлялось.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Крім того, пунктах 7.22. - 7.24., 7.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) вказано, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права чи обов`язки щодо однієї зі сторін. Отже, особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має перебувати з однією зі сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін. Підставою для вступу (залучення) в судовий процес такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи. Отже, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також установлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб. Межі апеляційного перегляду судових рішень, визначені процесуальним кодексом, не надають суду апеляційної інстанції процесуальної можливості залучити до участі у справі іншого відповідача на стадії апеляційного перегляду.

Колегія суддів відзначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові, проте вирішення позову з неналежним відповідачем не може мати наслідки встановлення судом обставин справи та викладення у рішенні відповідних висновків щодо відмови в позові з інших підстав.

Крім того, звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Водночас потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в межах пред`явлених вимог про стягнення матеріальнихзбитків, завданих внаслідок ДТП, оскільки вони є передчасними з огляду на те, що відшкодування шкоди, завданої особою, цивільну відповідальність якої застраховано, в межах суми страхового відшкодування має здійснювати саме страховик цієї особи.

Лише у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика, який суд дослідив та встановив, решту завданої і доведеної шкоди зобов`язана відшкодувати особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України). Тобто, якщо позивачу недостатньо страхового відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням (висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 333/1050/15-ц та у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18).

Як встановлено судовим розглядом, по даній справі КП «Центр організації дорожнього руху» вимагає відшкодування майнової шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України, а на підтвердження заявленого розміру заподіяних йому збитків надало довідку форми КБ-3а і акт приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в, згідно з якими вартість відновлення технічного засобу регулювання дорожнього руху на перехресті вул. Заболотного та вул. Сірка в м. Києві склала 68 569,76 грн.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

Згідно із статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент ДТП або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Частиною третьою статті 988 ЦК України встановлено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Статтею 28 Закону № 1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

У частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов`язок доведення наявності шкоди та її розміру.

Згідно із статтею 31 Закону № 1961-IV розмір шкоди, пов`язаної з пошкодженням чи фізичним знищенням дороги, дорожніх споруд та інших матеріальних цінностей, визначається на підставі звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим.

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність».

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) зазначено, що рахунок та акти виконаних робіт надані позивачем не є належним та допустимим доказом у справі про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки не відображають реального розміру збитків, завданих внаслідок ДТП.

Окрім того у постанові Верховного Суду у складіПершої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 222018 року в справі № 466/9318/14-ц (провадження 61-12554св18) не взято до уваги як докази акт виконаних робіт та квитанцію про їх оплату, адже вони не свідчать про те, що вказані роботи проведенні для усунення пошкоджень майна, отриманих саме в дорожньо-транспортній пригоді за участю відповідача як винної особи.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції при вирішенні позову КП «Центр організації дорожнього руху» у відповідності до положень статей 76 - 81, 89 ЦПК України обґрунтовано вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заявлених позовних вимог про відшкодування збитків і клопотання про призначення відповідної судової експертизи не заявлялось.

Також вірним є висновок районного суду про те, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину.

Так, для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.

При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, - наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

У частині першій статті 16 Закону України «Про автомобільні дороги» передбачено, що вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

Згідно зі статтею 18 цього Закону складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються "червоними лініями". Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається.

Згідно із пунктом 8.1. ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Технічні засоби регулювання дорожнього руху призначені для регулювання дорожнього руху. Відповідно до діючих правил дорожнього руху попереджають, зобов`язують, забороняють, рекомендують учасникам дорожнього руху певні дії для забезпечення необхідної пропускної здатності ділянки вулиці чи дороги і безпеки дорожнього руху.

Відповідно до Правил утримання технічних засобів регулювання дорожнього руху вулично-дорожньої мережі населених пунктів, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 296 від 8 листопада 2017 року,до технічних засобів регулювання дорожнього руху належать дорожні світлофори, світлова сигналізація, табло зворотного відліку, дорожні знаки, огородження, дорожня розмітка, напрямні стовпчики, пристрої примусового зменшення швидкості, периферійне обладнання (контролери, засоби обробки і передачі інформації, засоби диспетчерського зв`язку).

У постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, встановлено, що останній скоїв наїзд саме на електроопору, що призвело до пошкодження транспортного засобу, однак електроопора у наведеному вище визначенні до технічних засобів регулювання дорожнього рухуне відноситься.

В розпорядженні суду першої інстанції не було достатніх і достовірних відомостей про те, що ця електроопора знаходиться на балансі КП «Центр організації дорожнього руху» і є технічним засобом регулювання дорожнього руху, в тому числі з огляду на зміст розпорядження КМДА від 21 березня 2005 року № 398 «Про впорядкування розміщення технічних засобів регулювання дорожнім рухом на вулично-шляховій мережі м. Києва» (а.с. 47, 48).

Крім того за наявних в матеріалах справи доказах є недоведеним в суді першої інстанції той факт, що в результаті наїзду транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , який на момент ДТП працював водієм ТОВ «Міжнародна транспортна компанія - 1», на електроопору вона була пошкоджена, тоді як постановою суду було встановлено лише пошкодження автомобіля.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд з порушенням норм процесуального права із власної ініціативи не витребував матеріали справи про адміністративне правопорушення № 752/5091/18 щодо ОСОБА_1 не приймаються до уваги як необґрунтовані, оскільки за змістом частини п`ятої, сьомої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Обгрунтованих сумнівів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо подання доказів судовим розглядом та матеріалами справи не встановлено і клопотання щодо витребування відповідних доказів в порядку статті 84 ЦПК України сторона позивача не заявляла.

Слід врахувати, що саме потерпілий повинен надати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

При цьому в суді апеляційної інстанції КП «Центр організації дорожнього руху» подало клопотання про залучення додаткових (нових) доказів, які підлягають дослідженню та оцінці апеляційним судом, а саме копії: пояснень ОСОБА_1 від 5 березня 2018 року щодо ДТП; повідомлення ОСОБА_1 від 23 березня 2018 року про настання випадку, яким має ознаки страхового; протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 423216 від 5 березня 2018 року, що містились в матеріалах справи про адміністративне правопорушення № 752/5091/18 (а.с. 196-198).

Згідно із вимогами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Зважаючи на те, що стороною позивача не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали їй подати при зверненні до суду першої інстанції чи у встановлений законом строк під час розгляду справи в порядку загального позовного провадження всі наявні у неї та відомі їй докази, що мають значення для справи, а також не повідомлено суду про неможливість подання відповідних доказів у встановлений законом строк з об`єктивних причин і не надано документального підтвердження здійснення всіх залежних від неї дій, спрямованих на отримання вказаних доказів, то долучені до апеляційної скарги письмові докази, якими вона обґрунтовує мотиви скарги, не можуть бути покладені в основу судового рішення суду апеляційної інстанції та відхиляються під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Центр організації дорожнього руху»залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 1 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній