Номер провадження: 22-ц/813/4088/22
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси до Одеської міської ради з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Позов мотивований тим, що позивач є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після укладення шлюбу 21.12.2001 року позивач змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ». Батьки позивача були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 , а позивач зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_2 . У зв`язку із необхідністю постійного догляду за батьками, через їх похилий вік та погіршення їхнього здоров`я, позивач з серпня 2017 року переїхала та фактично проживала разом із батьками у квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яку позивач прийняла у порядку спадкування за законом, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі відомостей про видачу 16.08.2019 року свідоцтва про право на спадщину. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача - ОСОБА_3 , спадкоємцем після смерті якої є позивач, інших спадкоємців не має. За час життя спадкодавець ОСОБА_3 набула у власність 1/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 96,6 кв.м. Інші 2/3 частки зазначеної вище квартири належать позивачу та її чоловіку ОСОБА_6 , в рівних частках по 1/3 частини кожному. 22.09.2020 року позивач звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі та за її заявою було відкрито спадкову справу №66452181 (912/2020) до майна спадкодавця ОСОБА_3 . Постановою державного нотаріуса від 25.09.2020 року позивачу було відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно з причини не подання заяви про прийняття спадщини у порядку та строк, передбачений ст.ст.1269, 1270 ЦК України, та не проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки зареєстроване місце проживання позивачки та спадкодавця є різними. Позивач наполягала, що вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, позивач є військовослужбовцем, у зв`язку з чим на протязі двох років з серпня 2017 року по вересень 2019 року поєднувала військову службу та догляд за літніми батьками. До проживання за адресою свого місця реєстрації позивач повернулась лише після смерті та похорон матері.

За таких обставин позивач була змушена звернутися до суду з зазначеним позовом, в якому просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Приморським районним судом м. Одеси від 15 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморським районним судом м. Одеси від 15 липня 2021 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 29.11.2022 року на 15.00 годину, сторони не з`явилися, про причини неявки не повідомили, клопотання про участь у справі в режимі відео-конференції або про відкладення розгляду справи не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин неявки сторін судом апеляційної інстанції не встановлена, а апелянт реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності сторін та їхніх представників при таких обставинах не є порушенням прав сторін та їхніх представників щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Як встановлено ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи рішення про відмову у встановленні факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд виходив з того, що:

- позивачем не надано належних та достовірних доказів про те, що на протязі 2017-2019 р.р. вона з померлою ОСОБА_3 вели спільне господарство, що вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, разом здійснювали покупки, утримували житло, сплачували вартість отриманих комунальних послуг;

- надані позивачкою Акт приймання виконаних робіт №560520 по Договору №396937 від 25.09.2018 року про надання телекомунікаційних послуг від 25.09.2018 року та квитанції про оплату комунальних послуг не є належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки не може свідчити про факт постійного проживання на момент смерті;

- сам по собі факт надання позивачкою певної допомоги ОСОБА_3 за життя останньої, у тому числі придбання продуктів, про що стверджували свідки, та згодом понесення витрат на похованням, не свідчать про спільне проживання однією сім`єю, наявність спільного побуту та взаємних прав і обов`язків, не підтверджує факт наявності між ними відносин, притаманних сім`ї, а тому не є правовою підставою для задоволення позову;

- жоден із допитаних свідків не зміг підтвердити факт і час такого вселення, а також що проживання було постійним.

Проте повністю погодитись з такими висновками районного суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

- ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 11.10.1974 року (а. с. 6);

- 21.12.2001 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії НОМЕР_2 від 21.01.2001 року (а. с. 7);

- батьки позивачки були зареєстровані та проживали у квартирі АДРЕСА_1 , а позивачка зареєстрована та проживала у квартирі АДРЕСА_2 . У зв`язку із необхідністю постійного догляду за батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які хворіли, вона з серпня 2017 року переїхала та фактично проживала разом з ними за їх місцем реєстрації: АДРЕСА_3 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки ОСОБА_2 , після його смерті відкрилась спадщина на належну батьку зазначену вище квартиру та позивачка прийняла її у порядку спадкування за законом, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та відомостей про видачу 16.08.2019 року свідоцтва про право на спадщину (а. с. 9);

- ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивачки ОСОБА_3 , зазначене підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 03.09.2019 року, актовий запис №9170 (а. с. 10);

- ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про власності на житло від 28.12.2002 року належала 1/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 96,6 кв. м (а. с. 11);

- інші 2/3 частки зазначеної вище квартири належать позивачці ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_6 ;

- 22.09.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі та за її заявою було відкрито спадкову справу №66452181 (912/2020) до майна спадкодавця ОСОБА_3 (а. с. 69);

- позивачка з заявою про прийняття спадщини звернулася 27.08.2020 року;

- постановою державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одеса від 25.09.2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку зі спливу строку, встановленого ст.1270 ЦК України та не проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки зареєстроване місце проживання позивачки та спадкодавця є різними (а. с. 15).

- допитана в якості свідка ОСОБА_7 показала, що знає позивачку та її батьків з 1993 року, так як є сусідами та дружили. Батько позивачки був військовим. ОСОБА_8 доглядала батьків з кінця 2017 року по кінець 2019 року, проживала разом з батьками по день їх смерті;

- допитана в якості свідка ОСОБА_9 показала, що знає ОСОБА_8 , так як є сусідами на протязі 20 років, проживала в одному будинку з її батьками. Деякий час ОСОБА_8 не проживала, але коли батьку зробили операцію та захворіла мама ОСОБА_8 , вона десь з 2017 року по 2019 рік доглядала за ними. Після роботи приїжджала до них, так як там проживала;

- допитаний в якості свідка ОСОБА_10 показав, що знає сім`ю ОСОБА_4 , так як проживали в одному будинку та були сусідами з 1979 року, а з її батьками знайомий ще з Академії, в якій навчалися у м. Москві. Лариса доглядала за своїми батьками по день їх смерті, поховала їх. Батько ОСОБА_8 помер у 2018 році, а мама у 2019 році. Її матір дуже хворіла, а вона за нею доглядала. В квартирі проживали батьки та ОСОБА_8 з 2017 року по 2019 рік (по день смерті матері). Знає, що зараз там проживають інші люди.

- допитаний в якості свідка ОСОБА_11 показав, що він та сім`я ОСОБА_8 проживали в одному будинку, він знає ОСОБА_8 , її чоловіка, батька, матір та брата дуже давно з 1992 року. Він служив разом з батьком ОСОБА_8 , з чоловіком ОСОБА_8 дружили з Армії, потім разом працювали, там же працював її брат ОСОБА_12 , вже давно він проживає десь в Росії. Знає, що ОСОБА_8 доглядала своїх батьків, та на протязі 2 років проживала разом з ними, оскільки часто зустрічав її, іноді підвозив. Знає, що батьки хворіли, вона за ними доглядала, поки була жива її матір, ОСОБА_8 постійно з нею проживала.

- згідно з довідкою ОСББ «Маршала Жукова 10/5» за підписом голови ОСББ Сторожук В.М. від 11.08.2020 року ОСОБА_1 у період з серпня 2017 року до вересня 2019 року мешкала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з необхідністю догляду за батьками.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 нього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку розглядаються заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до правового висновку, висловленого у Постанові Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК України).

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини (п.2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013). Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини в такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п.3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно роз`яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Вірно вказавши у рішенні, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем, суд першої інстанції не надав належної оцінки довідці ОСББ «Маршала Жукова 10/5» за підписом голови ОСББ Сторожук В.М. від 11.08.2020 року про те, що ОСОБА_1 у період з серпня 2017 року до вересня 2019 року мешкала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , у зв`язку з необхідністю догляду за батьками.

Показання допитаних судом свідків у сукупності з довідкою ОСББ «Маршала Жукова 10/5» є достатніми належними доказами факту постійного проживання позивача без реєстрації разом з її батьками за місцем реєстрації останніх у період з серпня 2017 року до вересня 2019 року, тобто на час відкриття спадщини.

Будь-яких мотивованих заперечень з викладенням обставин і посиланням на докази, які б спростовували надані позивачем докази на підтвердження факту її постійного проживання з батьками на протязі серпня 2017 року - вересня 2019 року періоду, коли ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача ОСОБА_2 та коли ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача ОСОБА_3 , Одеською міською радою (відповідачем) - не надано.

При таких обставинах висновок районного суду про відмову у позові про встановлення факту постійного проживання через його недоведеність належними і достатніми доказами є помилковим.

Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заявленого позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний код: НОМЕР_4 ) зі спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 26.12.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

А.П. Заїкін