г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/359/22
Номер провадження 2/213/793/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2022 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/359/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що перебуваючи в трудових відносинах з ВАТ «Інгулецький ГЗК», працюючи машиністом конвеєра, 22 січня 2002 року внаслідок нещасного випадку на виробництві отримала закритий перелом зовнішньої кістки правого гомілковостопного суглобу.

Відповідно до Акту розслідування нещасного випадку причиною нещасного випадку визнано, зокрема, незадовільне утримання робочого місця в частині недостатньої підсипки зледенілого проходу.

Складено Акт форми Н-1 про нещасний випадок на виробництві.

Внаслідок отриманого трудового каліцтва позивач зазнає моральних страждань та має право на відшкодування моральної шкоди, яке виникло з дня настання нещасного випадку, тобто з 22.01.2002. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції, чинній станом на дату заподіяння моральної шкоди.

Станом на дату настання страхового випадку роботодавець не є особою, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування моральної шкоди та позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування України. Позивач оцінює моральну шкоду в розмірі 45 місячних розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2021 та просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження її здоров`я 270 000 грн. без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб, зборів та платежів.

Представником відповідача подано відзив на позов, в якому зазначає, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таке право настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Особливістю надання соціальних виплат, передбачених ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (чинного на момент нещасного випадку), усі види соціальних послуг і виплат повинні бути підтверджені висновком МСЕК. Однак у позивача відсутній будь-який висновок МСЕК, вона на обліку у Фонді не перебуває.

Також у відзиві зазначає, що з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», частиною 8 статті 36 якого передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою, та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Фондом виплачуються лише ті страхові виплати, які передбачені цим законом (п.1 ч.2 ст.10 Закону).

Єдиним доказом моральних страждань позивача, на який вона посилається, є акт форми Н-1 від 2002 року. Доказів звернення до Фонду щодо отримання будь-яких виплат та доказів лікування, позивачкою не надано. Крім того, згідно з актом про нещасний випадок, причиною нещасного випадку є порушення потерпілою п.1.8 «Інструкції по охороні праці машиніста конвеєра» та особиста необережність.

Згідно з повідомленням за ф. Н-2 про наслідки нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, який стався 21.01.2022, потерпіла одужала.

Відповідно до ст.440-1 ЦК України, чинного станом на 2002 рік, моральна шкода, заподіяна громадянину діянням іншої особи, яка порушила її законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Вважають, що саме ВАТ «ІНГЗК», на якому працювала позивач, не створило безпечних умов праці, що і стало причиною нещасного випадку, який не спричинив втрату професійної працездатності.

Законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від часу настання страхового випадку. Закон не має зворотної дії в часі. Вважають, що відсутні підстави для покладення на Управління Фонду обов`язку здійснювати таку виплату, що не позбавляє потерпілого права звернутися до суду за захистом своїх прав, вимагаючи відшкодування моральної шкоди у роботодавця. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 лютого 2022 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

На підставі ухвали від 12 липня 2022 року справу прийнято до провадження судді Мазуренка В.В.

Ухвалою від 29 вересня 2022 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідив письмові матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Із копії трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 видно, що з 01.09.1991 року вона прийнята на дробильну фабрику Інгулецького гірничо-збагачувального комбінату машиністом конвеєра. 21 серпня 2020 року її звільнено за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України (а.с.10-13).

Із Акту форми Н-5 від 22 січня 2002 року розслідування нещасного випадку, видно, що 21 січня 2002 року о 13 год. 05 хв. на галереї конвеєра М-1 Дробильної фабрики ВАТ « Інгулецький ГЗК» з позивачем стався нещасний випадок за таких обставин: за нарядом в.о. майстра зміни ОСОБА_2 машиніст конвеєра ОСОБА_1 виконувала роботи по обслуговуванню конвеєра М-1. В процесі роботи ОСОБА_1 здійснювала розсипку руди за допомогою розвантажувального візка в бункер. Після зупинки конвеєра, за завданням оператора, ОСОБА_1 направилась по похилій галереї конвеєру зверху вниз перевірити положення аварійних вимикачів та з`ясувати причину зупинки конвеєра. Не доходячи до натяжної станції близько 20м. вона підсковзнулась і впала на зледенілій ділянці проходу, який був недостатньо підсипаний піском.

Як зазначено в п.1 Акту форми Н-5 за наслідком нещасного випадку ОСОБА_1 отримала заритий перелом зовнішньої кістки правого гомілковостопного суглобу. Причиною нещасного випадку визнано: незадовільне утримання робочого місця в частині недостатньої підсипки зледенілого проходу та невиконання вимог «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра». За висновками комісії: виконуючий обов`язки майстра зміни ОСОБА_2 порушив п.2 і п.5 розділу ІІ «Посадової інструкції майстра одновної виробничої дільниці №2 Дробильної фабрики ВАТ «ІНГЗК», машиніст конвеєра ОСОБА_1 порушила п.1.8 «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра». Нещасний випадок вважати таким, що пов`язаний з виробництвом, скласти акт форми Н-1 (а.с.18-20).

Про нещасний випадок на виробництві, який стався із позивачем, складено Акт форми Н-1 від 24.01.2002 року. Встановлена вина підприємства у порушенні вимог законодавства. Особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці вказані: виконуючий обов`язки майстра зміни ОСОБА_2 та машиніст конвеєра ОСОБА_1 (а.с.14-17, 21).

Відповідно до п.1.8 «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра» під час ожеледиці необхідно рухатися по насипаному піском місці доріжки. Якщо доріжка не посипана піском, рухатися по слизькій поверхні слід малими кроками, злегка зігнувшись, дотримуючись максимум обережності (а.с.22).

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюють відшкодування моральної шкоди.

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Частинами 1 та 2 статті 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (що була чинною на час нещасного випадку з позивачем) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями.

Як видно із матеріалів справи, причинами нещасного випадку, що стався з позивачем, є незадовільне утримання робочого місця в частині недостатньої підсипки зледенілого проходу та невиконання вимог «Інструкції по охороні праці для машиніста конвеєра». Особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є виконуючий обов`язки майстра зміни ОСОБА_2 та машиніст конвеєра ОСОБА_1 .

Таким чином в тому, що з позивачем стався нещасний випадок під час виконання трудових обов`язків, встановлена вина як самої потерпілої так і роботодавця.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За приписами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Вирішуючи питання щодо відповідальності відповідача за виплату заподіяної позивачу моральної шкоди, суд керується таким.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону в редакції, чинній на момент нещасного випадку на виробництві, що стався з позивачем (січень 2002 року), передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я, виплачуючи йому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28).

Отже, право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної нещасним випадком на виробництві, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку.

Згідно з положеннями ч.2 ст.13 цього Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до ч.3 ст. 34 вказаного Закону моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 8 жовтня 2008 року у справі №1-32/2008 зазначені зміни до Закону № 1105-XIV визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон № 1105-ХІV, в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Останній набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК втрати професійної працездатності. Аналогічне роз`яснення надано в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, право на відшкодування моральної шкоди у потерпілого виникало з моменту визначення факту спричинення моральної шкоди та визначення судом розміру такого відшкодування.

Порядок установлення факту заподіяння моральної шкоди передбачений Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 № 212, який діяв на час нещасного випадку із позивачем та був чинним до 28.09.2012. Вказаним Порядком на МСЕК, серед іншого, покладений обов`язок встановлення факту спричинення моральної шкоди (підпункт «д» п.1.1 Порядку).

Однак закону, який би передбачав можливість установлювати факт завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та раніше не було.

Крім того, згідно з пунктом 3.8 зазначеного Порядку під моральною шкодою розуміють фізичні та моральні страждання, спричинені потерпілому в результаті трудового каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я. При встановленні факту моральної шкоди МСЕК враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, так і залишкову працездатність потерпілого.

Різновидом висновку медичних органів як підстави для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого.

Отже, наявність у МСЕК обов`язку встановлювати факт завдання моральної шкоди не обмежує суд у праві встановлювати його на підставі інших доказів характеру каліцтва, залишкової працездатності потерпілого тощо.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довеститі обставини, на які вона посилається як напідставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, втрата позивачем професійної працездатності встановлена не була, будь-який висновок МСЕК, висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної комісії у позивача відсутній.

Також останньою не надано суду будь-якого доказу на підтвердження факту перебування на лікуванні, висновків лікарів щодо наслідків нещасного випадку, що стався з позивачем, прояву стресу, депресії, інших негативних виявів стану позивача, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тощо.

Позовна заява не містить обґрунтування в чому саме полягала моральна шкода позивача, яких втрат фізичного і психічного характеру вона зазнала внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Разом з тим у позові зазначено, що на думку позивача їй повинна бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання відповідачем вимог законодавства щодо створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у позивача хронічних професійних захворювань (аркуш 4 позову). Однак відповідач, яким у даній справі є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, не є роботодавцем позивача, на якого, відповідно до ст. 153 КЗпП України покладено обов`язок по створенню безпечних і нешкідливих умов праці щодо позивача. Також не підтверджено отримання позивачем хронічного професійного захворювання або трудового каліцтва внаслідок нещасного випадку, який стався з нею 22.01.2002 року.

Відповідно до частини 7, 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страхові виплати складаються із: страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Таке застосування вказаної норми закону не суперечить ст. 58 Конституції України, оскільки Фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу.

Відповідно до пункту 1 ч.2 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на Фонд покладено обов`язок виплачувати лише ті страхові виплати, які передбачені цим законом.

Скасування обов`язку фонду здійснювати відповідну страхову виплату потерпілому означає скасування обов`язку (функції), а не відповідальність винної особи. Скасування відповідного обов`язку не позбавляє потерпілого права звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів відповідно до ЦК України та КЗпП України, вимагаючи відшкодування моральної шкоди у роботодавця.

Відповідно до п.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як зазначалось вище, підприємство, на якому працювала позивач (на даний час ПРАТ «ІНГЗК») не створило безпечних умов праці, що і стало однією із причин нещасного випадку з позивачем, який не спричинив втрату професійної працездатності.

У зв`язку з викладеним суд вважає слушним посилання представника відповідача у відзиві на те, що висновком МСЕК відсоток втрати професійної працездатності позивачу встановлено не було, позивач на обліку у Фонді не перебувала, з внесенням змін до Закону України № 1105-ХІV, які набрали чинності з 01.01.2015, припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку.

З урахуванням викладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору при подачі позову, судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст. ст. 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ст. 10, 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст. ст. 23, 1167 ЦК України, ст. ст. 153, 173 КЗпП України, ст.ст. 3, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 274, 277, 279 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , юридична адреса: пр. Дмитра Яворницького 93, м. Дніпро, 49000.

Дата складення повного тексту судового рішення 07 листопада 2022 року.

Суддя В.В. Мазуренко