Справа № 450/4128/20 Провадження № 2/450/975/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2022 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Кукси Д.А.

секретаря судового засідання Оленич О.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про (предмет спору) визнання недійсним правочину, -

суд постановив таке рішення:

підстава позову (позиція позивача): позивач ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовною заявою про визнання розписки від 27.12.2007 року, укладеної між ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , згідно якої ОСОБА_6 отримала в березні - грудні 2007 року 6395000,00 грн. від ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - недійсним правочином. Позовні вимоги обґрунтовує наступним. 14.05.2020 року позивач довідався про накладення приватним виконавцем арешту на нерухоме майно та земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яке належить йому та його дружині ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності подружжя. Цього дня він ознайомився з рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2017 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_8 про визнання права власності та стягнення заборгованості. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь: ОСОБА_5 5948789,47 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; ОСОБА_4 2398400,83 грн. боргу та 1218 грн. судового збору; ОСОБА_9 3729796,58 грн. боргу та 1218 грн. судового збору. Предметом позову був договір позики, згідно якого його дружина ОСОБА_6 нібито отримала від позивачів грошові кошти в розмірі 6395000,00 грн. у березні-грудні 2007 року та повинна була їх повернути до 31.12.2012 року. Даним рішенням з його дружини було стягнуто понад 12000000,00 грн. за розпискою, на яку він не давав згоди, оскільки кошти та майно ОСОБА_6 належить і йому на праві спільної сумісної власності. Розписка стосується його прав та інтересів та містить ряд очевидних ознак підроблення. Він не давав письмової згоди на укладення розписки, зважаючи на те, що така стосувалась розпорядження спільним майном подружжя - грошових коштів та/або майнових прав на понад 6 млн. гривень. На момент укладення договору усе належне ОСОБА_6 належало і йому на праві спільної сумісної власності. Розписка датована 27.12.2007 року, тоді як всі позикодавці нібито надавали позичальнику грошові кошти впродовж 10 місяців без визначення умов, строків, зобов`язань, відповідальності, без будь якого документального підтвердження, без жодного свідка, по жодному з позичальників не конкретизовано ні однієї суми у певний день передачі грошових коштів. З відповідачем ОСОБА_3 його дружина не була знайома, а з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - перебувала лише у робочих відносинах до першої половини 2007 року, коли працювала бухгалтером у ТзОВ «Тисмениця» та після звільнення з роботи - з ними не контактувала. Крім того є суперечності у висновках експертизи, які наявні в матеріалах кримінального провадження, відкритого за заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо шахрайських дій ОСОБА_6 щодо заволодіння їхніми коштами. Вважає, що листок, на якому був наявний схожий підпис з підписом ОСОБА_6 та печатка КППО «Дельфін-1», використовувався при друці після проставлення підпису та печатки, а відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , маючи чистий листок з підписом, схожим на підпис ОСОБА_6 додрукували текст розписки. Жодної боргової розписки без його відома та погодження на суму, яка в десятки разів перевищувала б їх сімейний бюджет, ОСОБА_6 не укладала. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 22.01.2014 року звернулися із заявою про вчинення злочину, в якій вказували, що ОСОБА_6 шахрайським способом заволоділа грошовими коштам в розмірі 200000,00 грн. А тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила такі задоволити з підстав, викладених у позовній заяві.

Позиція відповідачів: представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - адвокат Сєргєєва О.І. подала письмові пояснення на позовну заяву, у яких зазначено, що підстави цього позову були ідентичними при поданні апеляційної скарги ОСОБА_8 у справі №462/2589/14-ц, яка розглядалася Залізничним районним судом м.Львова, рішення якого набрало законної сили 21.05.2018 року. У письмових поясненнях покликається на те, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. А тому вважає, що твердження позивача є хибним, оскільки позичальником в даній справі є відповідачка ОСОБА_6 , отримання згоди другого з подружжя - ОСОБА_8 , не потрібне, оскільки цей правочин (позика грошових коштів) не стосувався спільного майна подружжя. ОСОБА_7 не міг набути право власності на позичені його дружиною кошти у ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до отримання цих коштів від позичальників. А тому права позивача ОСОБА_7 , як і його правонаступника ОСОБА_2 не порушені. Позивач та його правонаступник не мають жодного статусу у кримінальному провадженні, на яке є покликання у позовній заяві, та відповідно не мають доступу до такого. Права позивача та його правонаступника не порушені, а тому не підлягають захисту чи відновленню судом.

Представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у відсутності сторони відповідачів. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, участі свого представника не забезпечила, відзиву на позовну заяву суду не надала.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

21.12.2020 року ухвала про відкриття провадження; 15.02.2021 року клопотання представника позивача про відкладення підготовчого судового засідання; 16.02.2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про відкладення судового засідання; 23.03.2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про відкладення підготовчого судового засідання та зупинення провадження; 13.04.2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_6 про зупинення провадження; 20.04.2021 року - заява представника відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у справі; 08.09.2021 року клопотання про заміну позивача правонаступником; 24.11.2021 року ухвала про заміну позивача у справі ОСОБА_7 його правонаступником ОСОБА_2 ; 18.01.2022 року клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи; 20.01.2022 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення підготовчого судового засідання; 20.01.2022 року ухвала підготовчого судового засідання про відкладення; 17.02.2022 року ухвала про призначення судового розгляду; 21.03.2022 року клопотання представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відкладення судового розгляду; 22.03.2022 року ухвала про відкладення судового розгляду; 03.05.2022 року ухвала про відкладення судового розгляду; 06.06.2022 року клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи; 20.07.2022 року клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи; 18.08.2022 року клопотання представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про долучення доказів: постанови Львівського апеляційного суду від 21.12.2020 року та постанови Верховного Суду від 27.07.2022 року; 08.09.2022 року заява відповідача ОСОБА_5 про розгляд справи без його участі; 31.10.2022 року заява представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про розгляд справи у відсутності відповідачів.

Встановлені судом фактичні обставини та оцінка суду.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як вбачається, на час складення розписки - 27.12.2007 року відповідач ОСОБА_6 перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 , згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 21.07.1990 року, виданого Палацом урочистих подій, актовий запис №2088.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду, оскільки вважає, що внаслідок складання розписки було порушено його права та законні інтереси.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 15.02.2021 року Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів).

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 є ОСОБА_2 , про що свідчить довідка від 27.09.2021 року №421/02-14, видана приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.11.2021 року замінено позивача у справі ОСОБА_7 його правонаступником ОСОБА_2 .

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

За ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За змістом п. 24-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, ч.3 ст. 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч.1 ст.3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, правовідносини між відповідачами щодо виконання зобов`язань згідно розписки від 27.12.2007 року були предметом неодноразового розгляду судами різних інстанцій.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 31.05.2017 року, яке набрало законної сили 21.05.2018 року у справі №462/2589/14-ц за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 (третя особа: ОСОБА_8 ) про визнання права власності та стягнення заборгованості, позов задоволено частково; стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 5948789 (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок вісім тисяч сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 47 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору, всього стягнуто 5950007 (п`ять мільйонів дев`ятсот п`ятдесят тисяч сім) гривень 47 коп.; стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2398400 (два мільйона триста дев`яносто вісім тисяч чотириста) гривень 83 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору, всього стягнуто 2399618 (два мільйони триста дев`яносто дев`ять тисяч шістсот вісімнадцять) гривень 83 коп.; стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 3729796 (три мільйони сімсот двадцять дев`ять тисяч сімсот дев`яносто шість) гривень 58 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору, всього стягнуто 3731014 (три мільйони сімсот тридцять одна тисяча чотирнадцять) гривень 58 коп. В решті вимог позову відмовлено.

У даному рішенні зазначається, що згідно з розпискою від 27 грудня 2007 року /Т-1 а.с.6/ між позивачами ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6395000,00 грн., з яких: від ОСОБА_5 - 3150000,00 грн.: від ОСОБА_4 - 1270000,00 грн.: від ОСОБА_3 - 1975000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму.

З досліджених в ході судового розгляду справи процесуальних документів, винесених у справі №462/2589/14-ц, вбачається, що зміст розписки та висновки декількох судових експертиз, проведених в ході досудового розслідування у межах кримінального провадження № 000001, на які покликається позивач як на підстави позову, були предметом розгляду згаданої вище цивільної справи №462/2589/14-ц, про що зазначено в рішенні Залізничного суду м.Львова від 31.05.2017 року та у постанові Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2018 року за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_8 , про визнання права власності та стягнення заборгованості, якою рішення Залізничного районного суду м.Львова залишено без змін, а також у Постанові Верховного Суду від 28.11.2018 року, якою касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року - без змін.

Таким чином покликання позивача на підроблення розписки не знайшло свого підтвердження та спростоване в ході судового розгляду справи.

Позивач покликається також на необхідності його письмової згоди як одного з подружжя, при укладенні договору позики у формі розписки.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 21 СК України).

Таким чином, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 14 квітня 2022 року у справі № 646/3916/19.

Крім того, у постанові Львівського апеляційного суду від 21.12.2020 року за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року, яка залишена без змін Постановою Верховного Суду від 27.07.2022 року зазначається, що доводи апеляційної скарги про неправомірність укладення 27 грудня 2007 року відповідачкою ОСОБА_6 договору позики у формі розписки «без письмової згоди другого з подружжя», не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому до уваги прийматися не можуть.

Таким чином покликання в позовній заяві на відсутність письмової згоди позивача на укладення договору позики відповідачкою ОСОБА_6 з відповідачами ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , який було оформлено розпискою від 27.12.2007 року, як однієї з підстав визнання правочину недійсним, є безпідставним.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 77, 80-82, 141, 200, 206, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 234, 626, 627, 628, 1046, 1047 ЦК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним правочину, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду або через Пустомитівський районний суд Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_5 АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складений 04 листопада 2022 року.

СуддяД. А. Кукса