Справа № 442/4554/21 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/59/22 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Іванової О.О.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , представника Дрогобицької міської ради Львівської області Галамаги Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності Дрогобицької міської ради Львівської області про зобов`язання вчинення певних дій та про часткове скасування рішення міської ради, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та незаконною бездіяльності Дрогобицької міської ради Львівської області у зв`язку із нерозглядом у передбачений законом строк та спосіб заяви ОСОБА_1 від 16 березня 2020 року, зареєстрованої за вх. №07/П-1542 від 16 березня 2020 року про надання згоди на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, площею 0, 1007 га для ведення садівництва та зобов`язати Дрогобицьку міську раду Львівської області виключно у строк та у спосіб, передбачений відповідним законом розглянути на черговому засіданні сесії Дрогобицької міської ради Львівської області цю заяву та прийняти відповідне рішення сесії; визнати незаконним та скасувати п. 1.18 рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 256 від 12 березня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» у частині надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд громадянці ОСОБА_3 на земельну ділянку орієнтовно площею 1000 кв. метрів по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ним 16 березня 2020 року подано заяву, зареєстровану за вх. №07/П-1542 від 16 березня 2020 року про надання згоди на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, площею 0, 1007 га для ведення садівництва, що розташована у АДРЕСА_1 для подальшої передачі цієї земельної ділянки у безоплатну його власність, однак вказана заява по даний час не розглянута.

Вказував, що Дрогобицька міська рада Львівської області при прийнятті спірного рішення порушила його права та вимоги ст.ст. 118, 122 ЗК України, а тому в нього виникла необхідність звернутись з даним позовом в суд за захистом порушених прав.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дрогобицької міської ради, ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльність Дрогобицької міської ради, про зобов`язання вчинення певних дій та про часткове скасування рішення міської ради відмовлено повністю.

Вищезгадане рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що Дрогобицька міська рада Львівської області надала дозвіл розроблення проекту землеустрою із відведення спірної земельної ділянки відповідачці ОСОБА_3 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд та будівель за відсутності належної містобудівної документації у місці розташування даної земельної ділянки, в тому числі за відсутності плану кварталу забудови чи Детального плану забудови території, що теж є грубим порушенням ряду норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Крім цього вказує, що на день подання заяви до Дрогобицької міської ради Львівської області щодо приватизації спірної земельної ділянки та на день прийняття оскаржуваного рішення №256 від 12 березня 2021р. Дрогобицькою міською радою Львівської області та на час ухвалення рішення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області від 10 грудня 2021р. місце проживання відповідачки ОСОБА_3 було зареєстровано у смт. Підбуж, Дрогобицького району Львівської області, а цей населений пункт входить до складу Східницької об`єднаної територіальної громади, що підтверджується відповідними письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи та що вбачається із самої заяви ОСОБА_5 , адресованої Дрогобицькій міській раді Львівської області.

Вказує, що єдиним можливим способом захисту та відновлення його порушених прав є звернення до суду із позовною вимогою про визнання незаконним та скасування п.1.18. рішення сесії Дрогобицької міської ради Львівської області №256 від 12 березня 2021р. «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» у частині надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянці ОСОБА_3 , проживаючій ОСОБА_6 , на земельну ділянку орієнтовною площею 1000 кв. метрів на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних обставин.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Судом та матеріалами справи встановлено, що п. 1.18 рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 256 від 12 березня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд кадастровий номер 0:01:026:0344.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак, колегія скддів не може погодитись з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до вимог статті 19 ЦПК України, якою керувався суд і яка була чинною на час ухвалення судового рішення, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною шостою статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

На підставі частини сьомої цієї статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України в частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Дрогобицької міської ради Львівської області у зв`язку із нерозглядом його заяви від 16 березня 2020 року, визнаня незаконним та скасування п. 1.18 рішення Дрогобицької міської ради Львівської області № 256 від 12 березня 2021 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» у частині надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд громадянці ОСОБА_3 на земельну ділянку орієнтовно площею 1000 кв. метрів по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

При цьому в матеріалах справи немає жодних доказів, що свідчать про набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.

Отже, виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправними, на думку позивача, діями відповідача при вирішенні питання щодо передачі земельної ділянки у власність, яке в силу законодавчих приписів належить до його виключної компетенції як органу місцевого самоврядування, тому законність таких дій (бездіяльності) підлягає перевірці адміністративним судом.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня, 30 травня та 28 листопада 2018 року у справах № 536/233/16-ц (провадження № 14-5зц18), № 127/16433/17 (провадження № 11-461апп18) та № 820/4219/17 (провадження № 11-1029апп18) відповідно.

За вказаних обставин, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 підлягає до скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 грудня 2021 року скасувати, провадження по справі закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 його право звернення із заявою про передачу справи за належною юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2022 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.