справа № 752/5901/20 головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/6088/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Хомичем Іваном Олександровичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» про визнання договору припиненим, дій протиправними, скасування заборгованості та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Хомич Іван Олександрович, звернувся до суду з позовом до ТОВ «Ліко-Житосервіс» про визнання договору припиненим, дій протиправними, скасування заборгованості та стягнення моральної шкоди.

Обгрунтовував позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу машиномісця від 08.02.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Байдик Т.М. 01.02.2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Ліко-житлосервіс» укладено договір № В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки.

Відповідно до п.п. 3.1., 5.1. зазначеного вище договору: щомісячний розмір відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки на дату укладення договору становить 495, 00 грн.; строк його дії до 31.12.2019 року. Якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії цього договору не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію цього договору, то договір вважається щороку продовженим на той самий термін та на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

19.11.2019 року ОСОБА_1 направив на адресу ТОВ «Ліко-Житлосервіс» заяву про свій намір припинити дію договору з 01.01.2020 року, виконавши умови п. 5.1. договору.

Відповіді на зазначений вище лист не отримав.

Однак, починаючи з 01.01.2020 року ТОВ «Ліко-Житлосервіс» продовжує виставляти на ім`я ОСОБА_1 рахунки про сплату витрат на утримання підземної автостоянки, а на дошці оголошень міститься об`ява про те, що за ним рахується заборгованість у розмірі 2 064, 00 грн.

Просив визнати договір № В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 01.02.2019 року, укладений між ним та ТОВ «Ліко-житлосервіс» припиненим з 01.01.2020 року; визнати протиправними дії ТОВ «Ліко-житлосервіс» щодо виставлення на його ім`я рахунків на оплату та нарахування заборгованості за обслуговування паркінгу за договором № В3/7-69 від 01.02.2019 року, починаючи з 01.01.2020 року; скасувати заборгованість, яка утворилася та обліковується ТОВ «Ліко-житлосервіс» за обслуговування паркінгу за договором № В3/7-69 від 01.02.2019 року за період з 01.01.2020 року; стягнути 25 000, 00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 000, 00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяв адвокат Хомич Іван Олександрович, до товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» про визнання договору припиненим, дій протиправними, скасування заборгованості та стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано договір № В3/7-69 про відшкодування витрат на утримання підземної автостоянки від 01.02.2019 року, укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» припиненим з 01.01.2020 року. У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині відмови в стягненні з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 25 000 грн., ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкодискасувати та ухвалити нове, яким задовольнити дану позовну вимогу.

При цьому зазначає, дії відповідача, які полягали у розміщенні на підземній автостоянці оголошення щодо заборгованості власників та орендарів парко місць із зазначенням машиномісця позивача та суми заборгованості, свідчать про грубе порушення відповідачем законодавства про захист персональних даних та, зокрема, права позивача на невтручання в його особисте життя у зв`язку з обробкою його персональних даних. Вважає, що інформація про будь-які договірні відносини фізичної особи з іншими особами становить її персональні дані, що у свою чергу вимагає від її володільців (розпорядників) дотримання вимог законодавства про захист персональних даних.

Звідси слідує, що порядок обміну інформацією, що випливає із умов виконання цього Договору, має відбуватися виключно між сторонами такого Договору у заздалегідь визначений ними спосіб. Якщо ж такий спосіб не передбачений Договором, то застосовується загальноприйняте офіційне листування. Крім того, беручи до уваги, що укладений між сторонами Договір був припинений з 01.01.2020, будь-які договірні правовідносини, що випливають з такого договору, у тому числі відносини, пов`язані з обробкою персональних даних, також припиняються.

Апелянт звертає увагу суду, що допущені порушення призвели у своїй сукупності до появи в апелянта моральних страждань та психологічних переживань, адже останній постійно перебував у пригніченому психо-емоційному стані, викликаному протиправними діями відповідача, зокрема такими як тривале (починаючи з 01.01.2020) виставляння відповідачем рахунків на сплату за обслуговування паркінгу згідно з Договором, строк дії якого закінчився 31.12.2019, з вимогою сплачувати по них, що є не чим іншим як вимаганням у ОСОБА_1 грошових коштів без достатньої на те підстави, всупереч його волі, всупереч гарантованих державою положень про непорушність права власності та володіння, користуванням і розпорядження своїм майном на власний розсуд, а також розміщення на автостоянці оголошення зі списком, в якому зазначено, що за машиномісцем ОСОБА_1 НОМЕР_1 утворились заборгованість в сумі 2 064,00 грн., яку відповідач самоправно та протиправно нарахував.

Так, апелянта супроводжували почуття неспокою, тривоги, він був змушений терпіти з боку відповідача неприємні на свою адресу висловлювання й образи, переживати за своє майно (автомобіль), за свою репутацію в очах сусідів, які після оприлюднення списку з боржниками стали до нього презирливо ставитися.

У зв`язку з порушенням своїх прав позивач втратив спокій, постійно хвилювався та нервував з приводу того, що про нього скажуть, та як наслідок був змушений вдаватися до послуг адвоката та звертатися за захистом своїх прав до суду, у зв`язку з чим витрачати додаткові час, кошти та зусилля на вирішення проблем, викликаних протиправними діями відповідача. Крім того, звертає увагу суду на те, що апелянт є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи довічно, полковник у відставці Служби безпеки України, а тому для нього зазначені протиправні дії відповідача завдають особливих моральних страждань та душевних переживань.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 травня 2022 року було відкрито провадження у даній справі. Вказану ухвалу, разом з копією апеляційної скарги відповідач отримав згідно рекомендованого поштового повідомлення 21 червня 2022 року. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи ціну позову, та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-житлосервіс» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 25 000 грн.

А відтак, колегія суддів оцінюючи висновки суду першої інстанції лише в оскаржуваній частині, виходить з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що оголошення про борги відповідач розміщує тільки на території підземної автостоянки, такі оголошення стосуються не тільки позивача ОСОБА_1 , а й ряду інших осіб, яким адміністрація ТОВ «Ліко-житлосервіс» звертає увагу останніх на наявність боргу та попереджає про можливість у подальшому звернення до суду з позовом про стягнення боргу і застосування наслідків порушення строків оплати отриманих послуг.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано суду доказів на підтвердження того, що оприлюднені відповідачем відомості, виключно на теритоії підземної автостоянки, щодо наявності у власників макшиномісць боргу за надані послуги з утримання машиномісць мали негативний вплив на позивача ОСОБА_1 та які наслідки настали.

Однак, колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду, враховуючи таке.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що:

1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

3) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

5) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

6) по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».

Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, відмовляючи в стягненні моральної шкоди, судом першої інстанції взято до уваги, що оголошення відповідача щодо наявності боргу та попередження про необхідність у подальшому звернення до суду з позовом про стягнення боргу і застосування наслідків порушення строків оплати отриманих послуг стосувалися не тільки позивача ОСОБА_1 , а й ряду інших осіб, і що такі оголошення розміщувалися тільки на території підземної автостоянки. Крім того, суд першої інстанції вказав, що представником позивача не надано доказів, що такі дії мали негативний вплив на позивача.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, враховуючи таке.

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно положень статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Разом з тим, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20.01.2012 р. №2-рп/2012 надав офіційне тлумачення ч. 1 та 2 ст. 32 Конституції України: «Інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігій ні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини».

Відповідно до частини 5 статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про захист персональних даних», володільці, розпорядники персональних даних та треті особи зобов`язані забезпечити захист цих даних від випадкових втрати або знищення, від незаконної обробки, у тому числі незаконного знищення чи доступу до персональних даних.

Отже, сукупність даних про номери особових рахунків, адреси, суми заборгованості боржників в розумінні Закону України «Про захист персональних даних» є персональними даними, відтак на них поширюються загальні вимоги щодо обробки персональних даних.

Ураховуючи зазначене, встановлення судом першої інстанції оприлюднення відомостей щодо боржників, зокрема позивача по справі, із зазначенням номеру договору, номеру машиномісця та суми боргу є порушенням права позивача на захист персональних даних та підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Таким чином, вказаного суд першої інстанції не врахував та прийшов до необґрунтованого висновку щодо відмови в стягненні моральної шкоди. А відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення щодо даної позовної вимоги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, не може повною мірою погодитися з розміром моральної шкоди в сумі 25 000 грн., яку просить стягнути позивач.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Зокрема, згідно з п. 9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 4 враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власної ініціативи чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року, № 68490/01, «STANKOV v. BULGARIA»).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, з урахуванням встановлених судом обставин, характером правопорушення, тривалості та глибини душевних страждань, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим є розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача в сумі 2 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, враховуючи доводи апеляційної скарги та висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи в частині відмови в стягненні моральної шкоди, а відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині частково заслуговують на увагу, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті даної позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Хомичем Іваном Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 вересня 2021 року в частині відмови в стягненні моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частиині нове судове рішення.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Ліко-Житлосервіс» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 260 (одну тисячу двісті шістдесят) грн. 00 коп. - за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І.Мостова