Справа № 154/3604/20 Головуючий у 1 інстанції: Вітер І. Р.
Провадження № 22-ц/802/950/22 Категорія: 65 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_3 на заочне рішення Володимир-Волинським міським суду Волинської області від 16 березня 2021 року,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом посилаючись на такі обставини.

Він та його колишня дружина відповідач ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідач ОСОБА_2 з вересня 2016 року по теперішній час не бере жодної участі в утриманні зазначеного житлового приміщення та ухиляється від сплати комунальних послуг. Позивач, починаючи з вересня 2016 року одноособово сплачував платежі за надані комунальні та інші послуги.

За вказаний період ним здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання будинку на загальну суму 29489, 35 грн. та згідно з актом звірки взаємних розрахунків Управлінню поліції охорони Волинської області оплачено 9793 грн. Загальна сума сплачених платежів по утриманню будинку становить 39282 грн. 35 коп. Тому просив стягнути з відповідача на його користь половину вартості сплачених ним коштів в розмірі 19641 грн. 18 коп.

Заочним рішенням Володимир-Волинським міським суду Волинської області від 16 березня 2021 року позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені на утримання майна спільної сумісної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за період з січня 2018 року по грудень 2020 року в розмірі 19641 гривня 18 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 гривень 80 копійок судового збору.

Ухвалою Володимир-Волинським міським суду Волинської області від 16 березня 2021 року заяву представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Лесика Сергія Ігоровича

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що право власності на нерухоме майно, а саме на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виникло у відповідачки ОСОБА_2 з моменту його державної реєстрації, яка була здійснена 20 липня 2022 року на підставі рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 01.03.2016 по справі №154/546/16. Тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_2 витрат, сплачених на утримання майна спільної сумісної власності за період з січня 2018 року по грудень 2020 року є безпідставними. Суд не врахував, що послуга з охорони майна є особистою ініціативою позивача та не належить до переліку обов`язкових комунальних платежів.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Вивчивши матеріали справи, первіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у даній справі є 02.11.2022, тобто, дата складення повного судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2016 року рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03 вересня 2016 року житловий будинок АДРЕСА_1 , визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку виданою комунальним підприємством «Інформаційно-розрахунковий центр» від 23.11.2020 № 4724.

Актом від 25 листопада 2020 року, засвідченим свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стверджується, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає починаючи з 2017 року.

Довідками КП «Інформаційно-розрахунковий центр» підтверджено, що ОСОБА_1 здійснено оплату комунальних платежів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з січня по грудень 2018 року в сумі 7005,06 грн., за період з січня по грудень 2019 року в сумі 12891,94 грн., за період з січня 2020 року по листопад 2020 року в сумі 9592,35 грн.

Відповідно до актів звірки взаємних розрахунків між Управлінням поліції охорони у Волинській області та ОСОБА_1 позивачем згідно з договором від 06.03.2018 року № 04/364-18 сплачено за 2018 рік 2893 грн., за 2019 рік - 4200 грн., за 2020 рік 2700 грн.

Частиною 1 статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власність зобов`язує (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Відповідно до п. 5 ч 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У частині 1, 3 статті 9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання (ст. 541 ЦК України).

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління,утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи той факт, що сторони є співвласниками житлового будинку та користувачами комунальних послуг, в останніх виникає обов`язок щодо їх оплати в рівних частинах та у встановлений законом строк.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц та від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній сумісній власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків, що відповідач, як співвласник будинку, не виконала своїх зобов`язань з оплати житлово-комунальних послуг, чим порушила права та інтереси позивача, який вимушено самостійно несе витрати на оплату вказаних послуг, а тому в силу положень ст.544 ЦК України позивач має право зворотньої вимоги.

При цьому суд виходив з того, що відповідачка, як співвласник будинку, зобов`язана брати участь у витратах щодо його утримання, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Необхідно зазначити, що під витратами на управління, утримання та збереження спільного майна у розумінні ст.360 ЦК України, які мають нести сторони, як співвласники будинку, необхідно розуміти витрати на утримання цього будинку, які є об`єктивно необхідні для підтримання його у придатному для використання за призначенням стані, тобто, безпосередньо пов`язані саме із забезпеченням належного технічного стану будинку, без вчинення яких житло втратить свої споживчі властивості.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про відшкодування половини вартості понесених ним витрат на оплату комунальних платежів в розмірі 14744,68 грн. та на оплату послуг охорони - 4896,50 грн., всього - 19641,18 грн.

Із заявлених позивачем витрат лише витрати на оплату комунальних платежів пов`язані з витратами на управління, утримання та збереження будинку у розумінні ст.360 ЦК України та є об`єктивно необхідними, оскільки без надання вказаних послуг будинок може втратити свої споживчі властивості як жиле приміщення.

Оскільки відповідач не проживала на час укладення позивачем договору про охорону будинку, згоди на укладення цього договору вона не надавала, ці витрати не відносяться до тих, які необхідні для управління, утримання та збереження будинку (його споживчих властивостей), відсутні підстави покласти витрати по охороні будинку на відповідачку ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про стягнення 1/2 частини витрат на охорону будинку до задоволення не підлягають.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, не визначився, чи витрати, понесені позивачем на охорону будинку на підставі укладеного особисто позивачем договору, відносяться до витрат, пов"язаних з утриманням майна в розумінні статті 360 ЦК України та дійшов помилкового висновку про стягнення цих витрат.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В апеляційній скарзі відповідач навела доводи про незгоду з рішенням суду з двох підстав - у зв"язку з тим, що вона не укладала та не погоджувала укладення договору на охорону будинку і ці витрати не відносяться до обов"язково необхідних та у зв"язку з тим, що у період з січня 2018 року по грудень 2020 року, за який позивач просить стягнути сплачені житлово-комунальні витрати , вона не була власником, оскільки не здійснила державної реєстрації права власності на 1/2 частину будинку. Тому, з урахуванням положень частин 1, 2 статті 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд вважає помилковими доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що вона набула право власності на Ѕ частки житлового будинку з моменту його державної реєстрації, яка була здійснена 20 липня 2022 року, оскільки відповідач є співвласником будинку відповідно до ст. 60 СК України, її право власності на будинок не було припинене та не виникало у зв"язку із ухваленням рішення Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 03 вересня 2016 року про встановлення частки у спільній сумісній власності, яким лише визначено частку відповідача у спільній сумісній власності у зв"язку з наявністю спору.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв"язку з тим , що суд першої інстанції при вирішенні спору неправильно визначив розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача, рішення суду необхідно змінити, позов задовольнити частково, стягнути з відповідача 1/2 коштів, витрачених на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 14744,68 грн.

Відповідно до приписів пункту 4 «б», 4 «в» частини першої статті 382 ЦПК України, у постанові апеляційного суду зазначається про новий розподіл судових витрат у випадку скасування або зміни судового рішення, щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відсоток задоволення позовних вимог становить 75,07 %, відсоток задоволення апеляційної скарги 24,93 %.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., а відповідачем при поданні апеляційної скарги 1261,20 грн..

На підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням апеляційної скарги, необхідно cтягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 631,19 грн. (пропорційно до задоволених позовних вимог), а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 314,18 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 подану її представником ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Володимир-Волинським міським суду Волинської області від 16 березня 2021 року в даній справі змінити, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції :

«Позов задовольнити чатково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, сплачені на утримання будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 14744 (чотирнадцять тисяч сімсот сорок чотири) гривні 68 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 631 гривень 19 копійок витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 314 гривень 18 копійок витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: