Номер провадження: 22-ц/813/1065/22
Справа № 501/2862/15-ц
Головуючий у першій інстанції Смирнов В. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Черпас А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління акціонерне товариство «Ощадбанк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління акціонерне товариство «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

19 червня 2015 року представник Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ Державний ощадний банк України у розмірі 128 402,56 доларів США (еквівалент 3 648 116,01 грн., станом на 06.09.2018 року 1 дол. США = 28,411552 грн.) та 1 092 371,64 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме квартиру, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, виселити ОСОБА_1 з квартири, та стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ Державного ощадного банку України в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» судовий збір в розмірі 3 654,00 гривні (т.1, а.с.2-4).

15 квітня 2019 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у задоволенні позовних вимог ПАТ Державного ощадного банку України в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» відмовлено (т.1, а.с.195-197).

15 травня 2019 року канцелярією Іллічівського міського суду Одеської області зареєстровано апеляційну скаргу представника ПАТ «Державний ощадний банк України» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 квітня 2019 року. Апелянт вважає, що так як АТ «Ощадбанк» є Іпотекодержателем спірної квартири, а всупереч цьому ОСОБА_1 добровільно не звільняє квартиру, продовжує проживати в квартирі зі спливом місячного строку з моменту одержання відповідного письмового повідомлення про звільнення житлового приміщення, то цим порушує права АТ «Ощадбанк», а отже, як наголошує апелянт, вимоги про виселення та зняття з реєстраційного обліку є цілком законними і обґрунтованими. Апелянт просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі - 9135 грн (т. 1, а.с. 211-215).

31 травня 2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя ОСОБА_3 ) відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (т. 1, а.с. 222 - 223).

20 липня 2021 року рішенням Вищої Ради правосуддя №1612/0/15-21 ОСОБА_3 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 серпня 2021 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючого судді - Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.09.2021 (головуючий суддя Дришлюк А.І., судді Громік Р.Д., Драгомерецький М.М.) справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони про розгляд справи в апеляційному суді повідомлені належним чином.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції 09.06.2022 представник позивача Шидерова Н.С. просила задовольнити апеляційну скаргу.

Інші учасники судового засіданні клопотання про розгляд справи в режимі відео конференції до суду не подавали, заяв про приєднання до відео конференції не заявляли.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача-апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)». Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

12.07.2007 року між ПАТ Державний ощадний банк України в особі філії - Іллічівське міське відділення № 8126 ВАТ «Ощадбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 51 (т. 1, а.с. 21-23).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит у сумі 90 000,00 доларів США із строком остаточного повернення до 12.07.2017 року, сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13% річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № б/н від 12.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. за реєстровим № 10307, згідно якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартира, загальною площею 112,9 кв.м, житловою площею 60,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.18-20).

30.01.2015 року Банк на адресу відповідача направив письмову вимогу про виконання зобов`язання, попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, вимогу про виселення мешканців (у зв`язку із зверненням стягнення) та вимогу іпотекодержателю (а.с.6-9).

Оскільки належним чином позичальник не виконував свої зобов`язання за договором, внаслідок чого утворилась заборгованість за кредитом, банк 19.06.2015 звернувся до суду з відповідним позовом (який в процесі розгляду справи в суді першої інстанції уточнив) та просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором у розмірі 128 402,56 доларів США та 1 092 371,65 грн, з якої:

- прострочений основний борг по кредиту - 81 080,71 доларів США;

- прострочені проценти за користування кредитом - 47 321,85 доларів США;

- пеня за прострочений основний борг по кредиту - 718 480,13 грн.;

- пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 373 301,65 грн.;

- 3% річних за простроченими відсотками - 589,86 грн.

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 30.11.2015, адресована банку, в якій вона просить не подавати виконавчі листи про її виселення та продажу іпотечної квартири та надати можливість самостійно продати квартиру при узгодженні її ціни з банком (т. 1, а.с. 111).

Оцінка апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, оскільки позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання, кредитом отримав право стягнути заборгованість в судовому порядку.

Щодо розміру заборгованості

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідно до ч.3 цієї ж статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

За обставинами даної справи, відповідно до п. 7.8. Кредитного договору № 51 від 12.07.2007 сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до 3 років для всіх грошових зобов`язань позичальника (в тому числі, але не виключно щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені), що передбачені умовами цього договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором Відповідач останній платіж в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1000 доларів США здійснив 23.12.2013 (т. 1, а.с. 14). Крім того, відповідно до розрахунку, наданого до уточненої позовної заяви, відповідач здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості з 01.07.2015 (т. 1, а.с. 152-158).

З позовом Банк звернувся 19.06.2015 р., отже в межах строку позовної давності, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви позивача про застосування строків позовної давності, яку він заявляв в суді першої інстанції (т. 1, а.с. 2-4).

Разом з тим, щодо розміру пені, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦПК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як було вище зазначено, позивач в своєму уточненому позові просить стягнути пеню за прострочений основний борг по кредиту - 718 480,13 грн та пеню за прострочені проценти за користування кредитом 373 301,65 грн.

За ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову. За ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

В контексті обставин даної справи стягнення пені в розмірі, заявленому позивачем, не відповідає справедливому розгляду і вирішенню справи та завданням цивільного судочинства, а тому апеляційний суд зменшує розмір пені за прострочений основний борг по кредиту до 10 000 грн та розмір пені за прострочені проценти за користування кредитом до 10 000 грн.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (постанова КГС ВС від 13.01.2020 в справі № 902/855/18).

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки

Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Таким чином, оскільки позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання за договором кредиту, Банк отримав право звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, загальною площею 112,9 кв.м, житловою площею 60,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд зауважує, що оскаржуване рішення суду першої інстанції переглядається з врахуванням законодавства, чинного на момент його ухвалення.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», в редакції на момент ухвалення оскаржуваного рішення, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Отже, в контексті обставин даної справи положення вказаного закону підлягають застосуванню, а тому апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах та застосування до процедури виконання цього рішення суду мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Відповідно до договору іпотеки № б/н від 12.07.2007 року, укладеного на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12.07.2007, предмет іпотеки - квартира, загальною площею 112,9 кв.м, житловою площею 60,9 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить іпотекодавцю - ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Іллічівської міської ради 28.01.2002 (т. 1, а.с. 18).

Отже, іпотечне майно не було придбано на кредитні кошти.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Особи, що проживають у житлі, яке придбане за їхні кошти та передане в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень ст. 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням їм іншого постійного житла. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України). Тому, оскільки позивач не заявляв вимог про виселення відповідачів з наданням іншого житлового приміщення, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 5-2 розділу VI Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Щодо судового збору

За ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Позивач, уточнив свої позовні вимоги 11.12.2018 та просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 128 402,56 доларів США та 1 092 371,64 грн.

Апеляційний суд за результатами перегляду оскаржуваного рішення дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 128 402,56 доларів США та 20 589,86 грн, тобто на 76,99 % від заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 7033 грн.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неповно встановив всі обставини, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління акціонерне товариство «Ощадбанк» - задовольнити частково

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 15 квітня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління акціонерне товариство «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором відновлювальної кредитної лінії № 51 від 12.07.2007 у розмірі 128 402,56 доларів США та 20 589,86 грн, з яких:

прострочена сума основного боргу 81 080,71 доларів США,

прострочені проценти за користування кредитом 47 321,85 доларів США,

пеня за прострочений основний борг по кредиту - 10 000 грн,

пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 10 000 грн

3 % річних за простроченими відсотками - 589,86 грн

звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 12.07.2007 за реєстровим № 10307, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 112,9 кв.м., житловою площею 60,9 кв.м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії виконання рішення.

Застосувати до процедури виконання цього рішення суду мораторій, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління акціонерне товариство «Ощадбанк» (65014, м. Одеса, вул. Базарна, 17, р/р НОМЕР_2 в ФОООУ АТ «Ощадбанк», МФО 328845, ) судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 7033 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови складений 14 червня 2022 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк