Справа №381/3961/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання членами сім`ї, визнання права власності, стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась в Фастівський міськрайонний суд Київської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання членами сім`ї, визнання права власності, стягнення коштів.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем почала сумісне проживання однією сім`єю починаючи з листопада 2000 року по липень 2016 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

За час перебування у фактичних шлюбно-сімейних відносинах вони разом з відповідачем за спільні кошти придбали 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2000 року.

Крім того, під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти 04 листопада 2004 року вони придбали автомобіль марки «ВАЗ 2107», 2004 року випуску, та 31 грудня 2007 року - автомобіль марки «Volkswagen Golf», 2000 року випуску.

Зазначені автомобілі були зареєстровані на ОСОБА_4 .

Також, у відповідача на момент припинення шлюбних відносин були грошові кошти у розмірі 97000 гривень, про що вказано в декларації за 2016 рік, які також є спільним майном подружжя.

Просила суд ухвалити рішення, яким:

- визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 членами однієї сім`ї, які проживали разом та вели спільне господарство в період з листопада 2000 року по 31 грудня 2003 року;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «ВАЗ 2107», 2004 року випуску, та автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2000 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 48500 гривень в якості частки у спільному майні подружжя.

Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15 листопада 2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Зазначили, що у період з листопада 2000 року по 31 грудня 2003 року ОСОБА_3 з ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та внаслідок спільної праці придбали спірну квартиру у грудні 2000 року. У цей період ОСОБА_3 офіційно не працювала, навчалась в технікумі та отримувала стипендію. Вказали, що факт спільного проживання сторін підтверджується лише показами свідків. Спірну квартиру придбали за кошти, що були отримані ними в борг, проте жодних розписок з цього приводу вони не писали. Кошти у розмірі приблизно 2000 доларів США надала їм у борг її хрещена ОСОБА_5 , які вони потім їй віддали. Кошти від хрещеної ОСОБА_3 отримала у неї вдома та потім позивач принесла їх додому. Відповідач знав, хто та яку суму грошей дав. Частину коштів вона позивача, а частину відповідач брав у своїх родичів.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Зазначили, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по липень 2016 року, що визначено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року. ОСОБА_4 познайомився з ОСОБА_3 влітку 2000 року. Протягом 2000 року до початку фактичних шлюбних відносин з позивачем ОСОБА_4 набув право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 17 квітня 2000 року та договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири від 21 грудня 2000 року. таким чином, до 01 січня 2004 року сторони не були членами однієї сім`ї в розумінні КпШС, не мали жодних угод про спільну діяльність чи створення спільної власності.

У липні 2016 року позивач залишила місце свого фактичного проживання, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Остання жодного разу до спірної квартири не поверталась, ніяких витрат на її утримання вона не несла, поточних чи капітальних ремонтів у квартирі не проводила. Також, з 01 серпня 2016 року позивач не експлуатувала автомобілі, витрат по їх утриманню не несла. Тому відповідач вважає, що з 01 серпня 2016 року для позивача почався перебіг трирічного строку позовної давності, який вона пропустила, оскільки звернулась до суду з позовом 30 жовтня 2019 року.

Відповідач до 01 квітня 2017 року подав декларацію про свій майновий стан станом на 31 грудня 2016 року, в якій зазначив грошові кошти, акумульовані за період з серпня 2016 року по 31 грудня 2016 року. За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 48500 гривень в якості частки у спільному майні подружжя задоволенню також не підлягає.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Позивач зазначає, що вона з відповідачем почала проживати разом у фактичних шлюбно-сімейних відносинах без реєстрації шлюбу з листопада 2000 року.

Просить суд визнати її та ОСОБА_4 членами однієї сім`ї, які проживали разом та вели спільне господарство в період з листопада 2000 року по 31 грудня 2003 року.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Цивільним кодексом України в редакції 2003 року та Сімейним кодексом в редакції 2002 року, що набрали чинності 01 січня 2004 року.

Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності, тому встановлення факту спільного проживання сторін з 2001 року по 01 січня 2004 року суперечить вимогам закону.

Вбачається, що такий факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по липень 2016 року (а.с. 55-61).

За таких обставин, вимога позивача про визнання її та ОСОБА_4 членами однієї сім`ї, які проживали разом та вели спільне господарство в період з листопада 2000 року по 31 грудня 2003 року, задоволенню не підлягає.

Позивач просить визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на вимоги Закону України «Про власність», що діяли станом на момент придбання спірної квартири.

Відповідно до договору купівлі-продажу частки квартири ОСОБА_4 придбав 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 21 грудня 2000 року (а.с. 54).

Статтею 17 Закону України «Про власність» (чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

ОСОБА_3 зазначає про те, що спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці з відповідачем та як на обґрунтування вказаних обставин посилається на покази свідків.

Свідок ОСОБА_5 у суді показала, що позивач є її похресницею та племінницею. Відповідача знає приблизно з 2007 року. З приводу факту спільного проживання сторін до 2007 року їй розповідала сестра. ОСОБА_3 приходила до неї в гості десь один раз на місяць та розповідала про факт проживання з чоловіком, проте вона його не бачила. У 2000 році вона позичила ОСОБА_3 2000 доларів США, остання їй говорила, що за ці кошти вона з чоловіком хочуть щось придбати. Згодом ОСОБА_3 повернула їй борг. Яке майно позивач купувала разом з чоловіком під час шлюбу їй не відомо.

Свідок ОСОБА_6 у суді показала, що позивач є її донькою. Відповідача вона знає як співмешканця доньки. Приблизно у 2000 році донька з нею посварилась та пішла з дому. Вона знала проте, що донька живе з чоловіком, проте вперше вона його побачила після народження онучки, коли прийшла до них у гості. Донька до 2007 року про чоловіка не розповідала. Їй не було відомо, де ОСОБА_3 проживала. До цього вона бачилась з донькою лише періодично на вулиці.

Суд вважає, що покази свідків не підтверджують факт придбання спірної квартири внаслідок спільної праці сторін у справі, оскільки зазначені особи не були свідками подій, що відбувались станом на момент купівлі квартири у 2000 році.

Позивачем будь-яких належних доказів на підтвердження придбання квартири внаслідок спільної праці з відповідачем суду не надано.

За таких обставин, квартира АДРЕСА_1 не підлягає поділу між сторонами.

Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля марки «ВАЗ 2107», 2004 року випуску, та автомобіля марки «Volkswagen Golf», 2000 року випуску державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Частиною 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року № 738/1452/17.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з 01 січня 2004 року по липень 2016 року (а.с. 55-61).

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У матеріалах справи містяться копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, з яких вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належать автомобілі, а саме:

- автомобіль марки «ВАЗ 2107», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата набуття права власності: 16 листопада 2004 року;

- автомобіль марки «Volkswagen Golf», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата набуття права власності: 29 грудня 2007 року.

Вбачається, що ОСОБА_4 придбав зазначені автомобілі, проживаючи з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, у порядку поділу майна за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ 2107», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та на 1/2 частку автомобіля марки «Volkswagen Golf 1.9», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у сумі 48500 гривень в якості частки у спільному майні подружжя. Посилається на те, що у відповідача на момент припинення шлюбних відносин були грошові кошти у розмірі 97000 гривень, про що вказано в декларації за 2016 рік, які також є спільним майном подружжя.

Разом з тим, відповідачем подана декларація про свій майновий стан станом на 31 грудня 2016 року.

Факт спільного проживання однією сім`єю між сторонами встановлений рішенням суду до липня 2016 року.

Доказів на підтвердження того, що зазначені кошти у сумі 97000 гривень відповідачем отримано під час спільного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю, позивачем суду не надано.

За таких обставин, вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 48500 гривень в якості частки у спільному майні подружжя задоволенню не підлягає.

Стороною відповідача подана до суду заява про застосування наслідків спливу строків позовної давності, в якій зазначено, що у липні 2016 року позивач залишила місце свого фактичного проживання, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Остання жодного разу до спірної квартири не поверталась, ніяких витрат на її утримання вона не несла, поточних чи капітальних ремонтів у квартирі не проводила. Також, з 01 серпня 2016 року позивач не експлуатувала автомобілі, витрат по їх утриманню не несла. Тому, відповідач вважає, що з 01 серпня 2016 року для позивача почався перебіг трирічного строку позовної давності, який вона пропустила, оскільки звернулась до суду з позовом 30 жовтня 2019 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Встановлено, що на момент звернення ОСОБА_3 до суду з позовом у останньої було наявне право власності на спільне сумісне майно подружжя.

За таких обставин, вбачається, що строк позовної давності до вимог позивача щодо поділу спільної сумісної власності подружжя не застосовується.

З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково.

З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1121 гривні 12 копійок.

Керуючись статтями 57, 60, 61, 69, 70 СК України, статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) про визнання членами сім`ї, визнання права власності, стягнення коштів задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частку автомобіля марки «ВАЗ 2107», 2004 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 частку автомобіля марки «Volkswagen Golf 1.9», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмір 1121 гривні 12 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2022 року.

Суддя: