"14" червня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Гончарука В.П.,
за участі секретаря Гриценко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна, -
Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд скасувати арешт (обтяження) за номером 1378393, що був зареєстрований П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 14.10.2004 року на підставі постанови б/н слідчого відділу Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Десн/Волошин 30.08.2003 року на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачу на праві власності належить 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ще підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.06.2002 року.
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2003 року позивач був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 Кримінального кодексу України, було призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке є його індивідуальною власністю. Також було задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 , яким з позивача було стягнуто грошові кошти у розмірі 57 051,33 грн.

На підставі виконавчого листа № 1-826, виданого Деснянським районним судом міста Києва 15.04.2004 року було відкрито виконавче провадження, яке було закінчено 13.12.2004 року у зв`язку із повним виконанням, що підтверджується відповідною постановою про закінчення виконавчого провадження від 13.12.2004 року. Виконавчий лист був повернутий до Деснянського районного суду міста Києва у зв`язку із виконанням, що підтверджується супровідним листом № 756/7 від 13.12.2004 року.

Отже, позивачем було відбуте покарання призначене вищевказаним вироком, також була відшкодована у повному обсязі заподіяна шкода потерпілій особі. Між тим, на даний час в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження № 1378393, підставою обтяження була постанова б/н Слідчого відділу Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.08.2003 року, на Ѕ частину квартири, що належить позивачу на праві власності.

Численні звернення на адресу Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття вказаного арешту результатів не дали, мені повідомляється, що у зв`язку з тим, що згідно інструкції з діловодства ДВС термін зберігання архівних справ три роки, після чого архівні справи знищуються, зняти такий арешт не вбачається можливим.

Звертає увагу, що арешт (обтяження) за номером 1378393, був зареєстрований П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 14.10.2004 року на підставі постанови б/н Слідчого відділу Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 30.08.2003 року.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18.08.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання.

02 лютого 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у даній справі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у змісті позовної заяви, просив прийняти рішення, яким їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить 1/2 частина квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ще підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 12.06.2002 року.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2003 року у справі №1-826/03 позивач був визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 Кримінального кодексу України, було призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке є його індивідуальною власністю.

Також було задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_2 , яким з позивача було стягнуто грошові кошти у розмірі 57 051,33 грн.

На підставі виконавчого листа № 1-826, виданого Деснянським районним судом міста Києва 15.04.2004 року було відкрито виконавче провадження, яке було закінчено 13.12.2004 року у зв`язку із повним виконанням, що підтверджується відповідною постановою про закінчення виконавчого провадження від 13.12.2004 року.

Виконавчий лист був повернутий до Деснянського районного суду міста Києва у зв`язку із виконанням, що підтверджується супровідним листом № 756/7 від 13.12.2004 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , якої Ѕ частини на праві приватної власності належить ОСОБА_1 , накладено арешт, на підставі постанови б/н від 30.08.2003 року Слідст. управління ГУ МВС України в м. Києві, Десн/Волошин, що був зареєстрований П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 14.10.2004 року за № 1378393.

У ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.

Наведе свідчить про те, що позивач має право на звернення до суду з позовом для усунення свого порушеного права, оскільки безпідставне обтяження майна створює перешкоди в реєстрації права власності та в подальшому в його володінні. використанні, зокрема, неможливості розпорядитись ним.

Виходячи з викладеного, на час звернення позивача із заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно порушується право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора про зняття арешту з нерухомого майна - задовольнити.

Зняти арешт (обтяження) за номером 1378393, що був зареєстрований П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою 14.10.2004 року на підставі постанови б/н слідчого відділу Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, Десн/Волошин 30.08.2003 року на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 14 червня 2022 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач:

ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ).

Третя особа:

П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора (, адреса: 02222, м. Київ, вул. Закревського, 47).

Суддя