Справа № 308/5133/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2022 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання - Стегней К.В., розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , за якою просить суд: малолітніх дітей, а саме: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати із позивачем.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

11 жовтня 2017 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду по справі №308/9129/17 шлюб між позивачем та ОСОБА_2 був розірваний. Питання щодо місця проживання їх дітей не розглядалось.

На момент подачі заяви про розлучення та протягом останніх років суперечки між позивачем та ОСОБА_2 щодо місця проживання та виховання дітей також не виникало.

В подальшому, в зв`язку з військовою агресією росії проти України та в пошуках кращого життя, відповідачка ОСОБА_2 виїхала за кордон та займається там пошуками працевлаштування. З моменту свого виїзду (наприкінці лютого 2022 року) та по теперішній час контакти ОСОБА_2 із позивачем та їх доньками носять не тривалий та епізодичний характер, виключно в телефонному режимі. При цьому відповідачка практично не бере участі матеріально та морально в житті сім`ї і весь тягар забезпечення сім`ї та виховання доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 лежить на плечах позивача.

Останньою "краплею терпіння" стала суперечка щодо поглядів на подальше життя та майбутнє їх дітей, яка виникла 28 квітня 2022 року. Відповідачка ОСОБА_2 приїхала в Україну, як вважав позивач для возз`єднання їх сім`ї. Однак причиною приїзду стало її бажання забрати наявні у нього документи та виїхати за кордон на самостійне постійне проживання. Пропозицію щодо спільного виїзду за кордон або виїзду їх дітей він категорично відхилив. Доньки також бажають пов`язати своє життя виключно з Україною та із батьком. В подальшому ОСОБА_2 висловила бажання, щодо залишення дітей із батьком в Україні. Дане бажання ними було засвідчене в нотаріальному порядку.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що збереження ситуації щодо спільного виховання дітей неможливо, і суперечить їхнім інтересам. Позивач бажає спільно з доньками рухатись "далі" по життєвому шляху в рідній державі Україна. Матеріальної допомоги, від ОСОБА_2 , для виховання та утримання наших дітей не потребує, що й зумовило звернення до суду із цим позовом.

За ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.05.2022 року судом було відкрите провадження у цій справи за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі орган опіки та піклування - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради (88000, м. Ужгород, пл. Поштова, 3).

В судове засідання 15.07.2022 року позивач та його представник не прибули, проте подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили суд його задовольнити.

Відповідач подала до суду письмову заяву від 13.06.2022 року, за якою просила суд у зв`язку з її виїздом на постійне місце проживання за кордон справу розглядати без її участі.

Позивачем також було додано до матеріалів справи нотаріально посвідчену заяву від 29.04.2022 року № 278 відповідача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за якою вона повідомила, що не заперечує щоб її малолітні діти, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як зазначено у ч. 4, 5 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

З огляду на викладене суд розцінює вищезазначену заяву відповідача як визнання позову, оскільки вона ідентична задоволенню позову у цій справі та вважає за можливе ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, просив справу розглянути за його відсутності. При прийнятті рішення максимально врахувати інтереси дітей.

Дослідивши всі докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.10.2017 року у справі № 308/9129/17 за наслідками розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, позовну заяву було задоволено; шлюб, укладений 10 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис за №602, - розірвано.

При цьому судом було встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.09.2017 року (видане повторно), 10 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстровано Ужгородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис за № 602.

У сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 15.12.2010 року та серії № НОМЕР_3 від 07.03.2014 року, відповідно, у яких містять відомості про батька - ОСОБА_1 , про матір - ОСОБА_2 .

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, тобто даний шлюб існує тільки формально. Спорів щодо поділу спільного майна, визначення місця проживання малолітніх дітей сторонами не заявлялося.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, визнання відповідачем позовних вимог, суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід розірвати.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак суд вважає встановленими факти перебування сторін у шлюбі і його розірвання та такими, що не підлягають доказуванню у цій справі.

На цей час між сторонами існує спір про визначення місця проживання дітей.

У сторін є двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 від 15.12.2010 року та серії № НОМЕР_3 від 07.03.2014 року, відповідно, у яких містять відомості про батька - ОСОБА_1 , про матір - ОСОБА_2 .

Як стверджує позивач, у зв`язку з військовою агресією росії проти України та в пошуках кращого життя, відповідачка ОСОБА_2 виїхала за кордон та займається там пошуками працевлаштування. З моменту свого виїзду (наприкінці лютого 2022 року) та по теперішній час контакти ОСОБА_2 із позивачем та їх доньками носять не тривалий та епізодичний характер, виключно в телефонному режимі. При цьому відповідачка практично не бере участі матеріально та морально в житті сім`ї і весь тягар забезпечення сім`ї та виховання доньок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 лежить на плечах позивача.

Останньою "краплею терпіння" стала суперечка щодо поглядів на подальше життя та майбутнє їх дітей, яка виникла 28 квітня 2022 року. Відповідачка ОСОБА_2 приїхала в Україну, як вважав позивач для возз`єднання їх сім`ї. Однак причиною приїзду стало її бажання забрати наявні у нього документи та виїхати за кордон на самостійне постійне проживання. Пропозицію щодо спільного виїзду за кордон або виїзду їх дітей він категорично відхилив. Доньки також бажають пов`язати своє життя виключно з Україною та із батьком. В подальшому ОСОБА_2 висловила бажання, щодо залишення дітей із батьком в Україні. Дане бажання ними було засвідчене в нотаріальному порядку.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що збереження ситуації щодо спільного виховання дітей неможливо, і суперечить їхнім інтересам. Позивач бажає спільно з доньками рухатись "далі" по життєвому шляху в рідній державі Україна. Матеріальної допомоги, від ОСОБА_2 , для виховання та утримання наших дітей не потребує, що й зумовило звернення до суду із цим позовом, за яким позивач просить визначити місце проживання дітей із ним.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за нотаріально посвідченою заявою від 29.04.2022 року № 278 повідомила, що не заперечує щоб її малолітні діти, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Як зазначено у ч. 1, 6 ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суду був наданий висновок Виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 24.05.2022 року № 414/02-23 згідно якого орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування висновку органом опіки було зазначено наступне.

Відповідно до довідки від 17.05.2022 року № 387/02-23, виданої виконавчим комітетом Холмківської сільської ради, гр. ОСОБА_1 1976 року народження, характеризується позитивно, з боку сусідів та односельчан в сільську раду не поступало.

Відповідно до довідки № 15 ТОВ «Приватного ліцею «Гірчичне зерно», ОСОБА_7 навчається у 5 класі.

Відповідно до довідки № 208 Ужгородської спеціалізованої школи № 3, ОСОБА_4 навчається в 2 класі Ужгородської спеціалізованої школи І-ІІІ степенів № 3 з поглибленим вивченням англійської мови.

Відповідно до заяви 29.04.2022 року, засвідченої Петрик Н.В. приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,, не заперечує, щоб малолітні діти, а саме: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали разом зі свої батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В ході проробленої роботи встановлено, що батько дітей гр. ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Службою у справах дітей Холмківської сільської ради 17.05.2022 року здійснено перевірку умов проживання дітей з батьком за адресою АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт.

Житлово-побутові умови гр. ОСОБА_1 задовільні. Наявне електропостачання, водопостачання та газопостачання. В будинку чисто, затишно, наявна мебель та побутова техніка. У дітей наявна окрема кімната, в будинку достатньо місця, створено всі умови для виховання та розвитку дітей.

За даною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 - 1976 р.н. (батько); ОСОБА_3 - 2010 р.н. (донька); ОСОБА_4 - 2013 р.н. (донька); ОСОБА_8 - 1942 р.н. (батько заявника); ОСОБА_9 - 1947 р.н. (мати заявника).

З малолітніми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проведено бесіду, в ході якої встановлено, що діти бажають проживати разом з батьком ОСОБА_1 .

Питання про визначення місця проживання ОСОБА_3 , 2010 року народження та ОСОБА_4 , 2013 року народження було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту дитина, яка відбулася 23.05.2022 року.

За результатами обговорення питання про визначення місця проживання дітей, враховуючи думку дітей та наявні документи що стосуються безпосередньо порушеного питання, прийнято рішення про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом з батьком ОСОБА_1 .

Зазначені у висновку докази були надані суду та безпосередньо досліджені судом.

Суду також надана виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований із 19.08.2005 року як фізична особа - підприємець та у 2021 році отримав дохід від підприємницької діяльності у розмірі 983 165,89 грн., що складає 81 930,49 грн. на місяць, тобто отримує достатній дохід задля забезпечення себе та дітей.

Згідно договору дарування квартири від 05.09.2019 року позивачу належить на праві приватної власності квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка також може бути місцем проживання дітей.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно ч. 1, 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 7 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Як вбачається з висновку органу опіки з малолітніми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проведено бесіду, в ході якої встановлено, що діти бажають проживати разом з батьком ОСОБА_1 , відтак суд не вбачає необхідності повторно з`ясовувати думку дітей щодо їх місця проживання, з метою уникнення зайво травмуючого впливу на їх психіку.

Проаналізувавши всі вищезазначені докази, суд дійшов висновку, що позивач у цій справі - ОСОБА_1 є батьком двох малолітніх доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , створив дітям умови для виховання і розвитку. Має постійне місце роботи - є фізичною особою підприємцем та постійний високій рівень доходів, здатний забезпечити його потреби та потреби дітей. Має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за яким створив належні соціально - побутові умови задля проживання дітей. За місцем проживання характеризується позитивно, з боку сусідів та односельчан в сільську раду скарг не поступало.

При цьому відповідач - ОСОБА_2 , покинула територію України та дітей, і не бажає приймати участь у їх вихованні. Зазначений факт був визнаний відповідачем у письмових заявах, наданих суду.

Відтак, суд враховує найкращі інтереси дітей та відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною, а саме: прихильність ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до батька, та безвихідь ситуації, оскільки мати покинула дітей та виїхала за межі України, тому незважаючи на природну прихильність дітей також і до матері, діти не мають фізичної можливості спілкуватися та проживати із нею. Суд також враховує належне виконання позивачем батьківських обов`язків по відношенню до дітей, врахування ним інтересів дітей, наявність більшого взаємопорозуміння між ними, ніж із матір`ю.

Судова практика свідчить про той факт, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Проте, у даному випадку, наявні виключні обставини - фізична відсутність матері ОСОБА_2 в Україні, що унеможливлює її спільне проживання із малолітніми дітьми та безпосередню участь у їх вихованні, відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд також звернув увагу на той факт, що при відкритті провадження у цій справі судом було залучено до участі у цій справі орган опіки і піклування - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, за зареєстрованим місцем проживання відповідача: АДРЕСА_3 .

Проте, як було з`ясовано в ході розгляду цієї справи позивач та діти зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , тобто в межах зони обслуговування Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. При цьому позивач надав суду раніше досліджений висновок цього органу опіки і піклування від 24.05.2022 року № 414/02-23, який був зроблений за його зверненням від 17.05.2022 року, відтак суд не вбачає необхідності у додатковому залученні до участі у справі Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Холмківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, оскільки відповідно до ст. 56 ЦПК України та ст. 19 СК України цей орган залучається саме для подання висновків на виконання своїх повноважень.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач не заявив про необхідність їх стягнення з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 8, 9, 10, 12, 13, 17, 76-89, 141, 258 - 261, 265, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визначення місця проживання дитини, - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітніх дітей: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , разом з їх батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова