Справа № 143/326/21
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
11.07.2022 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області
головуючого - судді Сича С.М.,
з участю секретаря Огородник Н.А.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження в м. Погребище Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання батьківства,-
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання батьківства.
Позов мотивовано тим, що з 2002 року по 2010 році він проживав у цивільному шлюбі із ОСОБА_3 .
На той час вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила дочку ОСОБА_4 .
В подальшому ОСОБА_3 повідомила його, що він є біологічним батьком ОСОБА_5 .
В свою чергу він також останнім часом почав відмічати, що дитина схожа на нього, а тому вважає, що саме він є її біологічним батьком.
Посилаючись на наведені обствини та положення ст.ст.122, 129, 133 СК України, просить:
- визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилась в селі Плисків, Погребищенського району, Вінницької області;
- виключити із актового запису №5 від 05 вересня 2003 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого виконкомом Плисківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, відомості про ОСОБА_2 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в селі Плисків, Погребищенського району, Вінницької області;
- внести в актовий запис № 5 від 05 вересня 2003 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого виконкомом Плисківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, відомості про нього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в селі Плисків, Погребищенського району, Вінницької області.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, проте через канцелярію суду подав заяву, в якій просить судовий розгляд проводити у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.108).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.
Ухвалою суду від 11.07.2022 року постановлено проводити заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, встановивши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, визначившись із суттю та характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи із наступного.
Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , батьком дитини записаний ОСОБА_2 , а матір`ю ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.4).
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12.01.2005 року шлюб, зареєстрований 01.02.1996 року виконкомом Косівськополянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області, актовий запис № 07, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано (а.с.11).
Згідно із довідкою виконкому Погребищенської міської ради від 22.03.2021 року №18-15 ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 . До складу його сім`ї входить дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.9).
Спільне проживання позивача та ОСОБА_4 за вказаною адресою також підтверджується актом обстеження умов проживання (а.с.10).
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (надалі КпШС).
Таким чином, оскільки дитина - ОСОБА_4 , батьківство щодо якої просить визнати позивач, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , то до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми КпШС України.
Відповідно до ст.51 КпШС України взаємні права та обов`язки батьків та дітей ґрунтуються на походженні дітей, засвідченому у встановленому законом порядку.
За приписами ст.52 КпШС України походження дитини від батьків, які перебувають у шлюбі між собою, засвідчується записом про шлюб батьків.
За змістом ст.54 КпШС України батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини у книзі записів народжень за заявою будь кого з них.
Отже, відповідач ОСОБА_2 був записаний батьком ОСОБА_4 в силу згаданих приписів КпШС України, оскільки на час народження дитини він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 .
За приписами ст.56 КпШС України особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний
строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.
Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.
Чоловік, який дав письмову згоду на запліднення своєї дружини за допомогою донора, записується батьком народженої нею дитини і не має права оспорювати проведений запис.
Дружина, яка дала письмову згоду своєму чоловіку на запліднення та народження дитини іншою жінкою (донором), записується матір`ю цієї дитини і не має права оспорювати проведений запис.
Аналіз положень чинного на час вчинення оспорюваного актового запису законодавства дає підстави для висновку, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою до ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, не має права пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства за правилами КпШС, на відміну від норми ст.129 СК України.
Разом із цим, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЕСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.
У вказаному рішенні ЄСПЛ зробив висновок про те, що встановлення терміну давності щодо можливості порушення позову про батьківство може бути виправдане прагненням домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини.
Суд ураховує, що наведені висновки ЄСПЛ не є абсолютно релевантними до спірних правовідносин, однак вважає, що вони є застосовні до розглядуваного спору в контексті можливого виправдання пред`явлення цього позову прагненням ОСОБА_1 домогтися правової визначеності в сімейних відносинах і захистити інтереси дитини.
Також суд відмічає, що згідно з усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається ст. 8 Конвенції (рішення у справах «Гаазе проти Німеччини» від 08.04.2004 року, «Йогансен проти Норвегії» від 07.08.1996 року).
Крім того, пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом ст. 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України`від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Разом із цим, за ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права чи законного інтересу.
У частинах 1, 2 ст.5 ЦПК України унормовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Чинний на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачав ефективного способу захисту прав особи, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком.
Проте, на думку суду, така законодавча прогалина не може бути безумовною підставою для висновку про неможливість пред`явлення позову про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, до особи, яка перебувала у шлюбі із матір`ю цієї дитини на момент зачаття або народження, позаяк такий підхід суперечить наведеним вище нормам міжнародного права та прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним, оскільки він спрямований на повне відновлення як невизнаних прав позивача, так і дитини.
Надаючи саме таку оцінку предмету правового регулювання у розглядуваній справі та ефективності способу захисту, суд також спирається на те, що з 01.01.2004 року законодавцем, з метою усунення окресленої прогалини в законодавстві, в ст.129 СК України було регламентовано, що особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.
Суд підкреслює, що при вирішенні даного спору приписи ст.129 СК України не є застосовні до спірних правовідносин, однак їх зміст дозволяє визначити критерії обраного позивачем способу захисту в аспекті його належності та ефективності.
За правилами ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року у справі №478/690/18 викладено правову позицію стосовно того, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
В той же час, крім висновку експерта, факт біологічного батьківства позивача щодо ОСОБА_4 підтверджується в сукупності іншими доказами, із яких вбачається, що вони проживають разом, взаємні відносини в сім`ї доброзичливі, будуються на взаємоповазі та довірі (а.с.9, 10).
Відтак, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами, що він не є біологічним батьком дитини.
Водночас, відповідачами не надано будь які докази на спростування заявлених позовних вимог.
Згідно із ч.1 ст.189 КпШС України реєстрація встановлення батьківства провадиться на підставі спільної заяви батьків або судового рішення.
В пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» № 16 від 12.06.1998 року роз`яснено, що в тих випадках, коли батьком дитини записано конкретну особу, вимоги про встановлення батьківства мають розглядатися лише одночасно з вимогами про вилучення відомостей про батька із актового запису про народження дитини, яким підтверджувалось інше її походження.
В ст.190 КпШС України визначено, що на підставі акта про встановлення батьківства органи реєстрації актів громадянського стану вносять відомості про батька в актовий запис і видають нове свідоцтво про народження дитини.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Суд звертає увагу на ту обставину, що на момент ухвалення рішення у справі ОСОБА_4 досягла повноліття, однак означена обставина не є перешкодою для задоволення позовних вимог, так як на час пред`явлення позову вона не досягла вісімнадцятирічного віку, а відтак в силу положень ч.1 ст.6 СК України мала правовий статус дитини.
Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд виходить із того, що за частинами 1, 2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, сплачені позивачем в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., необхідно стягнути на його користь із відповідачів в рівних частках.
Разом із цим, визначаючись із розподілом інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на проведення судово генетичної експертизи, суд ураховує, що згідно із ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.2 ст.134 ЦПК України).
Пунктом 9 частини 3 статті 175 ЦПК України також передбачено подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи.
Як вбачається із матеріалів справи позивачем разом із поданням першої заяви по суті спору (позовної заяви) не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, неподання учасником справи до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи разом із першою заявою по суті спору є підставою для відмови у відшкодуванні таких судових витрат.
Таким чином, виходячи із положень ст.ст. 134, 175 ЦПК України, сам факт неподання позивачем до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат разом із першою заявою по суті спору (позовною заявою), на переконання суду, є самостійною підставою для відмови у стягненні на його користь із відповідачів понесених ним витрат на проведення судово генетичної експертизи.
Крім того, суд бере до уваги, що за змістом ч.6 ст.139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Частиною 8 ст.141 ЦПК України унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
В матеріалах справи міститься рахунок до висновку експерта від 04.11.2021 року, із якого вбачається, що оплата за проведення експертизи становить 7614 грн. 00 коп. (а.с.59).
Проте, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження сплати витрат на проведення цієї експертизи.
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для розподілу витрат, пов`язаних із проведенням судово-генетичної експертизи.
Керуючись ст. ст. 2-5, 7, 10, 12, 13, 89, 141, 206, 247, 258, 259, 263, 265, 279, 351, 352, 354, 430 ЦПК України суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилась в селі Плисків, Погребищенського району, Вінницької області.
Виключити із актового запису №5 від 05 вересня 2003 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого виконкомом Плисківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, відомості про ОСОБА_2 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в селі Плисків, Погребищенського району, Вінницької області.
Внести в актовий запис № 5 від 05 вересня 2003 року про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого виконкомом Плисківської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, відомості про ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в селі Плисків, Погребищенського району, Вінницької області.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп.
Сторони по справі:
ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_2 , відомості про зареєстроване місце проживання відсутні, ідентифікаційний номер невідомий;
ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя