Ухвала

Іменем України

12грудня2022 року

м. Київ

справа № 591/1866/20

провадження № 61-10967ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 15 лютого 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») та просила:

- визнати нечинними транзакції від 28 грудня 2019 року щодо переказу коштів із карткового рахунку НОМЕР_1 у сумі 10 361,09 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 Акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - АТ «Ощадбанк»), щодо переказу 5 200,00 грн на картковий рахунок НОМЕР_2 АТ «Ощадбанк», щодо переказу 10 400,00 грн на картковий рахунок Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») НОМЕР_3 та зобов`язати АТ «Універсал Банк» повернути грошові кошти, шляхом їх відновлення на картковому рахунку;

- скасувати нарахування АТ «Універсал Банк» процентів за користування кредитними коштами, в тому числі неустойки (штрафу, пені), комісії, з дня здійснення неналежного переказу;

- стягнути з АТ «Універсал Банк» 2 440,24 грн пені за неналежний переказ коштів;

- стягнути з АТ «Універсал Банк» 50 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивувала тим, що ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» уклали договір про надання банківський послуг «Monobank» від 13 листопада 2019 року та відкрили рахунок НОМЕР_4 , за яким надано картковий рахунок НОМЕР_1 з кредитним лімітом у розмірі 15 000,00 грн.

Невідома особа 28 грудня 2019 року змінила сім-карту абонентського номеру та отримала несанкціонований доступ до банківських рахунків ОСОБА_1 , у результаті чого здійснила крадіжку грошових коштів, шляхом їх списання із її карткового рахунку.

06 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала уточнений позов та виключила вимогу про скасування нарахування АТ «Універсал Банк» процентів за користування кредитними коштами, в тому числі неустойки (штрафу, пені), комісії із дня здійснення неналежного переказу.

08 вересня 2021 року АТ «Універсал Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 13 листопада 2019 року.

Позов мотивувало тим, що 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, зобов`язання за якими нею не виконуються та станом на 15 березня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 17 610,73 грн.

Ухвалою від 29 листопада 2021 Зарічний районний суд м. Суми об`єднав в одне провадження справу № 591/1866/20 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та справу № 591/6517/21 за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості у справу № 591/1866/20.

Рішенням від 15 лютого 2022 року Зарічний районний суд м. Суми позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав дії АТ «Універсал Банк» протиправними та такими, що призвели до порушення прав ОСОБА_1 , як споживача банківських послуг.

Визнав нечинними транзакції від 28 грудня 2019 року щодо переказу коштів з карткового рахунку НОМЕР_1 у сумі 10 361,09 грн (361,09 грн - комісія за переказ коштів) на картковий рахунок НОМЕР_2 АТ «Ощадбанк»; щодо переказу коштів 5 200,00 грн (200,00 грн комісія за переказ коштів) на картковий рахунок НОМЕР_2 АТ «Ощадбанк»; щодо переказу коштів 10 400,00 грн (400,00 грн - комісія за переказ коштів) на картковий рахунок НОМЕР_5 АТ «УкрСиббанк» неналежними переказами та зобов`язав АТ «Універсал Банк» повернути ОСОБА_1 грошові кошти, шляхом відновлення їх на картковому рахунку НОМЕР_1 .

Скасував нарахування АТ «Універсал Банк» клієнту ОСОБА_1 за кредитними коштами в сумі 15 000,00 грн на картковому рахунку НОМЕР_1 , процентів за користування кредитними коштами, в тому числі, неустойки (штрафу, пені), комісії з дня здійснення неналежного переказу.

Стягнув з АТ «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 2 440,24 грн пені за неналежний переказ, виконаний АТ «Універсал Банк» за транзакцією від 28 грудня 2019 року із карткового рахунку ОСОБА_1 та 5 000,00 грн компенсації у відшкодування моральної шкоди.

Стягнув з АТ «Універсал Банк» 3 073,60 грн судового збору на користь держави.

У задоволенні позову АТ «Універсал Банк» відмовив.

Постановою від 27 вересня 2022 року Сумський апеляційний суд апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» задовольнив частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2022 року скасував в частині вирішення позову ОСОБА_1 про скасування нарахування процентів, неустойки та комісії.

Змінив рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2022 року в частині розподілу судових витрат.

Стягнув з АТ «Універсал Банк» на користь держави 2 305,02 грн судового збору.

У решті рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2022 року залишив без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у листопаді 2022 року, АТ «Універсал Банк» просило скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , а позов АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 задовольнити.

Підставою касаційного оскарження АТ «Універсал Банк» зазначає неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування підпунктів 4, 5, 8 Положення про застосування електронного підпису та електронної печатки, затвердженого постановою Національного банку України від 14 серпня 2017 року № 78, глави 83 ЦК України, статті 1212 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 14. 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 184/2049/16, від 12 липня 2021 року у справі № 756/14468/19.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що 03 листопада 2019 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву до договору про надання банківських послуг «Monobank», відповідно до умов якої їй було відкрито рахунок НОМЕР_4 та надано карту № НОМЕР_1 .

Також суди встановили, що 28 грудня 2019 року відповідно до інформації про рух коштів за картковим рахунком ОСОБА_1 неодноразово здійснювалось перекази з її карти на карти інших банків, а також зарахування коштів на її картковий рахунок через систему «Приват-24», які в подальшому переведені на карткові рахунки різних банків.

За заявою ОСОБА_1 від 28 грудня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесені відомості у кримінальному провадженні 0003932 за фактом, що 28 грудня 2019 року в період часу з 16.53 до 17.08 год. невідомі особи шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами належними ОСОБА_1 , перерахувавши їх з банківських рахунків, чим завдали їй матеріального збитку на загальну суму 26 077,89 грн.

Письмовою заявою від 03 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «Універсал Банк» у якій повідомила, що 28 грудня 2019 року невідома особа шляхом заміни СІМ карти її фінансового абонентського номеру телефону, отримала доступ до її банківського рахунку № НОМЕР_1 , з якого вчинила крадіжку 972,82 грн власних коштів та 14 588,27 грн кредитних коштів.

Листом від 13 січня 2020 року АТ «Універсал Банк» відмовило ОСОБА_1 у виконанні запиту від 03 січня 2020 року та рекомендувало відвідати одне із відділень банку для написання заяви про розкриття банківської таємниці або надіслати нотаріально посвідчений запит.

04 лютого 2020 року ОСОБА_1 повторно звернулася з письмовою претензією до АТ «Універсал Банк» з вимогою повернути кошти на її банківські рахунки, що несанкціоновано перераховані на інші карткові рахунки з вини банку через неналежну ідентифікацію клієнта, а саме власних коштів в сумі 972,82 грн та кредитних коштів у сумі 14 588,27 грн.

ОСОБА_1 просила не здійснювати нарахування відсотків за використання кредитних коштів, штрафних нарахувань та пені на викрадену суму кредитних коштів з її рахунку.

У відповіді від 18 лютого 2020 року АТ «Універсал Банк» повідомило, що 28 грудня 2019 року о 16 год. 50 хв. здійснений вхід до мобільного додатку «Monobank» з мобільного девайсу «Huawei MAR НОМЕР_6 » з введенням підтвердженого ОТР-паролю. Після чого, о 16 год. 53 хв. у мобільному додатку проведено зміну мобільного телефону із НОМЕР_7 на мобільний телефон НОМЕР_8 та о 16 год. 54 хв. здійснено дві операції за перерахуванням грошових коштів в сумі 10 361,09 грн та 5 200,00 грн. Банк не встановив жодних порушень зобов`язань за договором, так як карта була заблокована несвоєчасно і проведенню несанкціонованих списань від 28 грудня 2019 року передував успішний вхід у мобільний додаток позивача з коректним вводом ПІН-коду.

Суди встановили, що постановою від 11 листопада 2021 року Сумський апеляційний суд у справі № 591/2002/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ВФ Україна» (далі - ПрАТ «ВФ Україна») встановив, що не відновлення відповідачем підключеної позивачці послуги «Обмеження віддаленої заміни сім-карти» призвело до заміни її сім-карти за заявою невідомої особи в іншому місті України. За допомогою мобільного номеру позивача невідома особа отримала доступ до її банківських рахунків, з яких були зняті грошові кошти.

Суд першої інстанції з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що списання коштів з карткового рахунку позивача відбулося в зв`язку з наданням відповідачем дозволу невідомій особі до цього банківського рахунку, чим порушено вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, яка діяла станом на 28 грудня 2019 року) платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

За змістом статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Частиною 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника, з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням (далі - Положення), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 (в редакції Положення на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу, забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку.

Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Пунктами 7 та 8 розділу VI Положення визначено, що емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені.

В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 179/1688/17 (провадження N 61-12707св19).

Суди встановили, що оспорювані транзакції за картковим рахунком, відкритим у АТ «Універсал Банк», виконані невідомими особами через мобільний додаток «Monobank», без використання платіжної карти.

АТ «Універсал Банк» ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду рішення суду не надало беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню фінансового номера, ПІН-коду або іншої інформації, яка б дала змогу ініціювати платіжні операції.

Із наданих АТ «Універсал Банк» відповідей на звернення ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій встановили, що банк фактично не заперечував той факт, що оскаржені транзакції за платіжною картою позивача ініційовані не нею, а іншими невстановленими особами, шляхом використання перевипущеної сім-карти, тобто кошти списано унаслідок шахрайських дій невстановлених осіб.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання оспорюваних банківських операцій, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

АТ «Універсал Банк» не надав доказів на спростування доводів позивача про те, що вона своїми діями не сприяла втраті її фінансового номеру телефону, ПІН-коду за допомогою яких був здійснений вхід в мобільний додаток «Monobank», а ОСОБА_1 довела наявність вини банку в незаконному переказі коштів з її

Відповідно до положень частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування нарахування процентів, неустойки та комісії, апеляційний суд правильно виходив із того, що ОСОБА_1 подавши уточнений позов, виключила вимогу про скасування нарахування АТ «Універсал Банк» процентів за користування кредитними коштами, в тому числі неустойки (штрафу, пені) та комісії, з дня здійснення неналежного переказу.

Підставою касаційного оскарження АТ «Універсал Банк» зазначив неврахування судами апеляційної інстанції висновків щодо застосування підпунктів 4, 5, 8 положення про застосування електронного підпису та електронної печатки, затвердженого постановою Національного банку України від 14 серпня 2017 року № 78, глави 83 ЦК України, статті 1212 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», пункту 14. 16 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 18 червня 2021 року у справі № 927/491/19, від 23 грудня 2020 року у справі № 184/2049/16, від 12 липня 2021 року у справі № 756/14468/19.

У справі від 18 червня 2021 року № 927/491/19 Верховний Суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанції помилково застосували статтю 1212 ЦК України до спірних правовідносин та мали застосувати 670 ЦК України якою передбачено обов`язок з повернення грошової суми, сплаченої за кількість товару, який не був поставлений покупцеві, а не як безпідставно набуте майно, адже даний вид правовідносин врегульований спеціальним інститутом цивільного права.

У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі 184/2049/16 на яку посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права викладено, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Також, особа, яка подала касаційну скаргу послалася на висновок Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 756/14468/19, однак справа не переглянута судом касаційної інстанції у зв`язку із відмовою у відкритті касаційного провадження.

Суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд встановив, що АТ «Універсал Банк» не надав доказів на підтвердження ознайомлення позивача з умовами та правилами обслуговування фізичних осіб в АТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів (MONOBANK UNIVERSAL BANK»), зокрема, і пунктами 8.10 пункту 8 розділу 1, яким відповідальність за всі операції, що супроводжується авторизацією, до моменту заяви клієнта, поданої до контактного центру банку за допомогою каналів дистанційного обслуговування, про блокування картки, рахунку, на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківської послуги покладено на клієнта.

Отже, у цій справі суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд правильно застосував статтю 1212 ЦК мотивуючи тим, що у цих правовідносинах кредитні кошти, які просить стягнути банк із ОСОБА_1 несанкціоновано списані (безпідставно набуті) з її рахунку внаслідок неправомірних дій самого банку.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 цього Кодексу).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Оскільки підставу для касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України визнали необґрунтованою, а підстави для скасування рішення, передбачені пунктами 1 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, є похідними, то такі підстави не можуть братись до уваги, як неприйнятні.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Зарічного районного суду від 15 лютого 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська