Номер провадження: 22-ц/813/7163/22
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Власенка Артема Олександровича на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2022 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2020 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 21.09.2018 року було укладено кредитний договір про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Зобов`язання за даним договором відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 18.10.2020 року утворилась заборгованість у розмірі 42 199,24 грн., в тому числі: тіло кредиту у розмірі 33 667,42 грн.; відсотки за користування кредитом 8 531,82 грн.

У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку борг не повертає, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 33 667,42 грн. (прострочене тіло кредиту). В решті вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2022 року в частині відмови у стягненні процентів та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення відсотків, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у вимогах про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених вимог.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

- 21.09.2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку;

- за розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредиту станом на 18.10.2020 року становить 42 199,24 грн., в тому числі: тіло кредиту у розмірі 33 667,42 грн.; відсотки за користування кредитом у розмірі 8 531,82 грн.

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення відсотків, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на: Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, споживчий паспорт підписаний відповідачем, як на невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи містять належні докази того, що 21.09.2018 року ОСОБА_1 ознайомився з умовами кредитування, що вбачається з паспорту споживчого кредиту про умови кредитування з урахуванням побажань споживача, який містить інформацію про сплату відсотків за користування кредитним коштами, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові щодо стягнення заборгованості за відсотками.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суд не взяв до уваги підписаний відповідачем паспорт споживчого кредиту, в якому передбачені умови кредитування, зокрема зазначено розмір, ставка та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Так, в матеріалах справи дійсно міститься паспорт споживчого кредиту від 21.09.2018 року, підписаний відповідачем, в якому зазначена процентна ставка за користування кредитом (а.с.13-14).

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у стягненні процентів є помилковим, оскільки, за змістом укладеного між сторонами договору від 21 вересня 2018 року, умови якого зафіксовані в анкеті-заяві та паспорті споживчого кредиту, передбачені проценти за користування грошовими коштами банку в межах пільгового періоду, поза межами пільгового періоду та при невиконанні зобов`язання.

Проте, суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом в межах строку кредитування та від суми неповернутого в строк кредиту розрахованих за процентною ставкою 42 % для картки «Універсальна» у розмірі 8 531,82 грн., посилаючись на неузгодженість таких умов сторонами у зв`язку з не підписанням Умов та Правил.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду.

Як вже зазначалося, Банком доведено і судом встановлено видачу відповідачу коштів у вигляді відкриття карткового рахунку та користування відповідачем протягом кількох років кредитними коштами і встановленим на карту кредитним лімітом, який відповідачем періодично повертався, а проценти частково сплачувалися.

Згідно з паспортом споживчого кредитування вбачається, що в даній довідці сторонами погоджено процентну ставку за користування кредитними коштами (42% на рік) та у разі при невиконанні зобов`язання 84% на рік, нарахування штрафів за прострочення платежів.

Встановивши факт отримання відповідачем грошових коштів і користування цими коштами на картковому рахунку протягом кількох років, часткове повернення коштів зі сплатою винагороди банку за користування коштами, суд першої інстанції не взяв до уваги погоджені сторонами умови користування грошовими коштами з погодженими процентними ставками, а також положення законодавства України, що регламентує компенсаційні виплати за прострочення платежів після настання строку погашення зобов`язання в межах строків платежів передбачених кредитним договором та після спливу строку кредитування.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін користування чужими грошовими коштами може використовуватися у двох значеннях: перше значення це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошових коштів, поділяються на дві категорії:

проценти за користування кредитом проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України;

проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

Проценти за правомірне користування грошовими коштами можуть нараховуватись лише в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу строку кредитування, нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ, що підтверджується висновками Великої палати ВС (пункти 48-55 постанови від 28.03.2018 № 444/9519/12).

Строк кредитування за картковим договором обмежується строком дії кредитної карти, який в даному випадку, як вбачається з доданої Банком довідки обмежений останнім днем вересня 2022 року.

Тому в межах строку кредитування для визначення розміру процентів за користування кредитними коштами підлягає застосуванню процентна ставка в межах погодженого сторонами розміру у паспорті споживчого кредитування (без її перебільшення) 42% річних.

Розмір неповерненого кредиту становить 33 667 грн. 42 коп.

Заборгованість у розмірі 8 531 грн. 82 коп. за процентами за користування кредитом, як вбачається з розрахунку виготовленого Банком, утворилась у період з 01.04.2020 року до 18.10.2020 року.

Тобто нарахування процентів відбулося після погодження сторонами процентних ставок за користування грошовими коштами і застосований Банком розмір процентної ставки не перевищує її погодженого розміру.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з ухваленням нового судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі 42 199,24 грн., в тому числі: тіло кредиту у розмірі 33 667,42 грн. та відсотки за користування кредитом у розмірі 8 531,82 грн.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що в частині вирішення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту 33 667,42 грн. рішення фактично не оскаржується і тому в цій частині його правильність не переглядається.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в порядку апеляційного перегляду рішення змінено та позов задоволено у повному обсязі, судові витрати підлягають перерозподілу та стягненню з відповідача на користь позивача судового збору у розмір 2 102 грн.

Колегія суддів при цьому звертає увагу, що незважаючи на задоволення судом першої інстанції позову частково, судовий збір сплачений позивачем, було судом стягнуто у повному обсязі 2 102 грн., тобто без дотримання принципу пропорційності.

Що стосується судового збору за подання апеляційної скарги, то слід зазначити, що рішення суду фактично було оскаржено лише в частині відмови у стягненні процентів, що становить 20/% від суми заявленого позову.

Тому судовий збір за подання апеляційної скарги мав становити 2 102* 150%*20%= 630 грн. 60 коп., які з урахуванням задоволення цих вимог в апеляційному порядку підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Загальна сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2 732 грн. 60 коп. ( 2 102+ 630,60).

Решта сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 522 грн. 40 коп., може бути повернута за заявою платника судового збору в порядку Закону України «Про судовий збір», як зайве сплачена.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Власенка Артема Олександровича задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 травня 2022 року змінити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість у загальному розмірі 42 199 гривень 24 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () судовий збір у розмірі 2 732 грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 п.2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено: 04.10.2022 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова