1Справа № 335/789/22 2/335/1323/2022
27 червня 2022 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Новік Л.О., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, втраченої частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, та моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, втраченої частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив наступне.
З травня 2021 року позивач перебуває у трудових відносинах з ДП „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів (ДП „УкрНДІспецсталь), займає посаду сторожа. Протягом всього часу роботи позивача на Підприємстві заробітна плата йому не виплачувалася.
У зв`язку із зазначеним, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та втрачену частину грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати загальним розміром 100 000 гривень, а також просив стягнути завдану діями відповідача моральну шкоду у розмірі 30 000 гривень.
Ухвалою суду від 28.01.2022 року позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову, на виконання якої позивачем подано відповідну заяву з клопотанням про витребування доказів, подання яких позивачем є неможливим, а також сплачено судовий збір у розмірі 992,40 гривень.
Ухвалою суду від 19.04.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у справі від відповідача, а саме: інформацію у письмовій формі, засвідчену у встановленому Законом порядку, про суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за весь період роботи у ДП „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів; засвідчену належним чином копію наказу про прийняття ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботу до ДП „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів у травні 2021 року на посаду сторожа; засвідчену належним чином копію трудової книжки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
27.06.2022 року представником відповідача подано відзив на позов, у якому він не погоджується з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, позовні вимоги визнає частково. Зазначає, що за відповідачем станом на 24.06.2022 року дійсно обліковується заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 47 360,60 гривень, яка підлягає виплаті після утримання податків, а також суми аліментів у розмірі 50 % доходу щомісячно, які стягуються на підставі постанови державного виконавця. На даний час на рахунки відповідача накладено арешт, на підставі постанови державного виконавця, у зв`язку з чим відсутня фактична можливість виплати заробітної плати працівникові. Крім того, позивач наполягає на отриманні заробітної плати виключно готівкою та відмовляється від оформлення банківської картки, що ускладнює таку виплату за відсутності на Підприємстві посади касира, а також дистанційної роботи бухгалтерії в умовах воєнного стану. Поряд з цим, відповідач вважає необгрунтованими позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, посилаючись на вищезазначені обставини, які перешкоджають виплаті заробітної плати позивачу, а також наполягає, що позивачем не наведено обґрунтованих пояснень, в чому саме полягали його моральні страждання та який прояв вони знайшли, тому їх задоволенні просить відмовити.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Позивач суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність без фіксації судового процесу, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Згідно зі ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у трудових відносинах з відповідачем - ДП „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів, працює з 18.05.2021 року на посаді сторожа дільниці сторожової охорони; заробітна плата за період з 18.05.2021 року по 24.06.2022 року склала 74 820,58 гривень, з яких утримано податки 14 895,00 гривен, аліменти 12 564,98 гривень; заборгованість з виплати заробітної плати склала 47 360,60 гривень, що підтверджується довідкою № 22-05-123 від 24.06.2022 року, наданою відповідачем на виконання ухвали суду.
При цьому відповідач не заперечує, що заборгованість по заробітній платі у розмірі 47 360,60 гривень позивачу, на теперішній час, залишається непогашеною.
Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу № 1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.
З огляду на наведене, доводи відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованої заробітної плати, які зводяться до того, що затримка розрахунку з позивачем допущена, у зв`язку із об`єктивними обставинами, внаслідок накладення державним виконавцем арешту на рахунки відповідача, тобто не з вини відповідача, на переконання суду, є неспроможними.
За змістом позовних вимог, позивачем заявлено до стягнення суми заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та втрачену частину грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати загальним розміром 100 000 гривень. Позивачем суду не надано обґрунтованих даних щодо самого розміру заборгованості по заробітній платі, яку він просить стягнути з відповідача, у зв`язку з чим, суд виходить з долучених відповідачем до матеріалів справи доказів, які підтверджують суму заборгованості по заробітній платі 47 360,60 гривень, яка не спростована та не заперечувалася позивачем.
Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі у підтвердженому належними доказами розмірі 47 360,60 гривень, у зв`язку з цим позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд виходить з наступного.
Так, відповідно до вимог ст. 34 Закону України „Про оплату праці, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Згідно зі ст. 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не зазначено розміру сум компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати, які підлягають стягненню з відповідача, не наведено їх розрахунку, та не надано обґрунтованих даних, з яких позивачем береться коефіцієнт для обчислення відповідних сум.
В тому числі, позивачем в обґрунтування позовних вимог про стягнення компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати не надано будь-яких доказів, з урахуванням яких суд дійшов би висновку про розмір належних до виплати позивачу сум.
Поряд з цим, виходячи зі змісту позовних вимог про стягнення суми заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та втраченої частини грошових доходів, у зв`язку із порушенням термінів їх виплати загальним розміром 100 000 гривень, не вбачається яка саме сума компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати є складовою загальної суми, яку позивач просить стягнути з відповідача.
Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідних клопотань від позивача про витребування доказів, з урахуванням яких існувала об`єктивна можливість проведення розрахунку розміру компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати, позивачем не заявлялося.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з невиплатою заробітної плати є необгрунтованими, не підтвердженими належними доказами, а тому не підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Суд враховує роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п. 9 Постанови „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин.
Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. У зв`язку з цим, у даному випадку підлягає застосуванню положення ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування.
Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.
Позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності такої шкоди, перенесених моральних страждань та переживань. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
Таким чином, виходячи з наданих суду доказів, проаналізувавши які суд дійшов висновку про їх належність та допустимість, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 47 360,60 гривень. В іншій частині позовні вимоги є необгрунтованими та не підлягають задоволенню.
При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
За таких обставин, сума заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 47 360,60 гривень, що підлягає стягненню з відповідача, з якої відповідачем вже утримано податки 14 895,00 гривень та аліменти 12 564,98 гривень, згідно з довідкою № 22-05-123 від 24.06.2022 року, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення не підлягають нарахуванню та утриманню роботодавцем податки та збори.
Поряд з викладеним, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України , суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
На підставі п. 1. ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір, позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, у зв`язку з цим в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог та відповідно до ставок судового збору, визначених п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір.
Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 992,40 гривень, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд залишає за позивачем.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 81, 82, 141, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд, -
Стягнути з Державного підприємства „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів на користь ОСОБА_1 суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 47 360 (сорок сім тисяч триста шістдесят) гривень 60 копійок без урахування прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів.
В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Стягнути з Державного підприємства „Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів на користь держави судовий збір у розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривня 00 копійок
Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Суддя В.В. Калюжна