Справа № 331/734/21
Провадження № 2/331/81/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» липня 2022 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

Головуючого судді Антоненко М.В.

при секретарі Федоровій К.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Aкціонерного Tовариства «Українська залізниця» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 28.08.2020 року його було незаконно звільнено у відповідності до наказу №68/ОС від 28.08.2020 року по структурному підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», який підписаний начальником депо P.O. Мардарь. Підставою для звільнення роботодавцем визначено п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

Звільнення відбулось з порушеннями засад трудового законодавства, за відсутності самої події прогулу.

Так, з 28.08.2012 року він був прийнятий на роботу до Структурного підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду оглядача-ремонтника вагонів.

Через сумлінну працю та навчання за залізничною спеціальністю, ним було здобуто 6 професійний розряд. Наразі, його навчання триває і він продовжує здобувати освіту у залізничній галузі.

21.07.2020 року з 08 год. 00 хв. по 13 год. 00 хв. він виконував роботу на виробничому об`єкті Структурного підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця». Раптово йому зателефонувала сусідка та повідомила про те, що необхідно наразі прибути до гуртожитку де він зареєстрований і постійно проживає.

Зважаючи на вказану обставину він відпросився у свого безпосереднього керівника в.о. старшого майстра ОСОБА_2 , написавши про це заяву.

Дану заяву було передано особисто ОСОБА_2 та отримано усну згоду від неї. Після чого він покинув робоче місце.

В той же час, роботодавцем було складено акт про його відсутність 21.07.2020 року та порушено питання щодо притягнення його до відповідальності за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ.

Дане питання спочатку було вирішено на оперативній нараді 21.08.2020 року, де він був особисто присутній і надав пояснення щодо відсутності, попередження та погодження безпосереднім керівником ОСОБА_2 . Проте, його пояснення не були прийняті до розгляду. За результатами проведеної оперативної наради вирішено притягнути його до дисциплінарної відповідальності та на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

08.09.2020 року (вх.№2006) він звернувся до начальника структурного підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії Придніпровська залізниця» з заявою від 08.09.2020 року щодо видачі копій документів стосовного звільнення, зокрема наказу на звільнення, протокол засідання профкому, акти про відсутність на роботі, акти про відмову у підписанні документів, заяв на відгул та графіку обліку робочого часу за червень, липень, серпень 2020 року.

17.09.2020 року (них. N139) він отримав незрозумілу відповідь начальника Структурного підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», разом з копією наказу від 28.08.2020 року №68/ОС та свою трудову книжку.

В даному випадку мали місце поважні обставини, які не були враховані роботодавцем при звільненні, зокрема, те, що він зареєстрований та постійно проживає у гуртожитку. Проживанпя у гуртожитку передбачає скупчення людей, маленькі коридори та кімнати на декількох осіб. 21.07.2020 року він виконував роботу та отримав телефонний дзвінок від сусідки, яка повідомила, що у його кішки почались пологи, в зв`язку з чим йому раптово потрібно їхати до гуртожитку.

Таким чином, він був просто вимушений звернутись до свого безпосереднього керівника ОСОБА_3 та письмово відпроситись покинути робоче місце за наявності сімейних обставин. На дане він отримав усне погодження безпосереднього керівника ОСОБА_2 та тільки після цього покинув робоче місце.

Зважаючи на поважність причин відсутності, на факт того, що він довів до роботодавця обставин за яких йому потрібно покинути робоче місце, а також те, що ним було отримано згоду від безпосереднього керівника, вважає, що до нього застосовано занадто суворе дисциплінарне стягнення за відсутності будь якої вини.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просить суд поновити його на посаді оглядача-ремонтника вагонів, 6 розряду у структурному підрозділі «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» в судовому засідання проти позову заперечував, надав суду письмовий відзив, в якому зазначено, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, передбачений ст.233 КЗпП України, що є підставою для відмову в позові.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 28.08.2012 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до структурного підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду оглядача-ремонтника вагонів, що підтверджується записом трудовій книжці НОМЕР_1 (а.с. 10 )

В судовому засіданні вивчено та оголошено письмове пояснення ОСОБА_1 на ім`я начальника депо ОСОБА_4 , датоване 21.08.2020 р. в якому він зазначає, що 21.08.2020 р. в 13 г. 00 хв. він попрохав відпустити його з роботи за сімейними обставинами (народжувала кішка), на що отримав відмову (а.с.50).

Згідно акту від 21.07.2020 р., працівник вагонного депо ОСОБА_1 самовільно покинув робоче місце в 13 г.15 хв. та був відсутній до кінця робочого дня; згідно акту від 22.07.2020 р. працівник вагонного депо ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 08.г. до 20 г.00 хв. (а.с.50).

Згідно рапорту в.о. НПТО ОСОБА_5 , 21.07.2020 р. ОСОБА_1 самовільно покину робоче місто без зазначення будь-яких поважних причин. Пояснив, що він голодний та втомився працювати. Мамедов був відсутній на робочому місці з 13 г. 15 хв. до 19 г. 00 хв., про що було складено акт (а.с.52 ).

Відповідно до протоколу № 203 від 21.08.2020 р. наради при начальнику депо, нарада ухвалила звільнити оглядача-ремонтника вагонів ОСОБА_1 за скоєне ним порушення трудової дисципліни згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП. В протоколі зазначено, що 21.07.2020 р., під час робочої зміни, працівник вагонного депо ОСОБА_1 самовільно покинув робоче місце в 13 г.00 хв. (а.с.54).

27.08.2020 р. ОСОБА_1 під особистий підпис отримав письмове запрошення на засідання профспілкового комітету, яке відбудеться 28.08.2020 р. на 10 г. 00. хв з приводу розгляду питання про його звільнення за прогул (а.с.55 ).

Згідно витягу із протоколу № 8/5 засідання первинної профспілкової організації «Вагонного Депо Запоріжжя-Ліве» від 28.08.2020 р., профспілковий комітет постановив: «надати згоду адміністрації «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» на звільнення ОСОБА_1 за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (а.с.67).

Фактичні обставини справи, також, підтверджуються табелями використання робочого часу (а.с.58-64 ).

28.08.2020 року у відповідності до наказу №68/ОС від 28.08.2020 року по структурному підрозділу «Вагонне Депо Запоріжжя-Ліве» РФ «Придніпровська залізниця», оглядача-ремонтника вагонів 6 розряду ОСОБА_1 було звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (прогул без поважних причин). Наказ про звільнення підписаний начальником депо ОСОБА_4 (а.с.9)

Згідно актів від 28.08.2020 р., складених в.о. начальника з кадрових питань, в.о. старшого майстра ПТО, оглядач-ремонтник вагонів ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом №68/ОС від 28.08.2020 року (а.с.49).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.-п. 22, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом, щоб унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердив обставини, викладені ним у позові, а саме те, що 21.07.2020 р. він виконував роботу на виробничому об`єкті СП «Вагонне Депо Запоріжжя- Ліве» РФ «Придніпровська залізниця». Робочий час в нього був встановлений з 08 г. 00 хв. до 20 г. 00 хв. Раптово йому зателефонувала сусідка та повідомила про те, що необхідно наразі прибути до гуртожитку де він зареєстрований і постійно проживає, оскільки, у його кішки почались пологи, в зв`язку з чим йому раптово потрібно їхати до гуртожитку. Зважаючи, на вказану обставину він відпросився у свого безпосереднього керівника ОСОБА_2 , написавши про це заяву. Дану заяву було передано особисто ОСОБА_2 та отримано усну згоду від неї. Після чого, в 11 г.45 хв. він покинув робоче місце та в цей день більше на роботу не приходив.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодного доказу на підтвердження вищенаведених обставин, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує прогул і розцінює як сімейні, він суду не надав, в зв`язку з чим, таке обґрунтування причин прогулу суд вважає голослівним і не приймає до уваги.

Статтею 90 ЦПК України визначено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Показання сусідки ОСОБА_6 , яка мешкає в гуртожитку по АДРЕСА_1 про те, що в липні 2020 р. в кімнаті ОСОБА_1 кричала кішка, вочевидь, є недостатніми для встановлення факту вчинення позивачем прогулу з поважних причин.

Суд критично оцінює посилання позивача на незадовільний стан його здоров`я, як на одну з підставу прогулу, оскільки, надані листки непрацездатності датовані з 25.08.2020 р. по 28.08.2020 р., з 01.08.2020 р. по 15.08.2020 р., з 21.08.2020 р. по 25.08.2020 р., 25.07.2020 р. по 29.07.2020 р., 29.07.2020 р. по 31.07.2020 р., тобто видані після прогулу, який мав місце 21.07.2020 р.

Твердження ОСОБА_1 про те, що його безпосередній керівник в.о. старшого майстра ОСОБА_5 надала йому усний дозвіл залишити місце роботи 21.07.2020 р. з 11 г.45 хв., спростовується рапортом ОСОБА_7 , в якому зазначено, що ОСОБА_1 ніяк не обґрунтував необхідність залишення місця роботи до кінця робочої зміни, лише пояснив, що він голодний та бажає відпочити. На її зауваження про те, що він може пообідати та відпочити в обідню перерву, ОСОБА_1 надав їй заяву з проханням піти з роботи, яку вона не підписала.

Відтак, усі викладені ОСОБА_1 причини його відсутності на робочому місці 21.07.2020 р. з 13 г.15 хв. до 19 г.00 хв. не є поважними, а тому суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно розцінено неявку ОСОБА_1 на роботу як прогул.

Згідно ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

За правилами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно ч. 1 ст.43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У даному випадку відповідачем вказана процедура дотримана, оскільки 21.08.2020 р., після тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , від нього було відібрано письмові пояснення та застосовано дисциплінарне стягнення з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого проступку, обставин, передбачених ст. 149 КЗпП, а також, отримана згода первинної профспілкової організації «Вагонного Депо Запоріжжя-Ліве».

За таких обставин, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 наказом відповідача №68/ОС від 28.08.2020 року відбулось із дотриманням вимог законодавства, у зв`язку із чим підстави для задоволення позовних вимог про скасування цього наказу та поновлення ОСОБА_1 на роботі відсутні. Також, не підлягає задоволенню і позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки, вказана вимога є похідною вимогами від вищезазначених.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Aкціонерного Tовариства «Українська залізниця» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід залишити без задоволення.

Оскільки, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленого позову, тому відсутні підстави для застосування строку звернення до місцевого загального суду за вирішенням трудових спорів, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити у зв`язку з необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М.В. Антоненко