Дата документу 13.07.2022 Справа № 335/1576/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1576/20 Головуючий у 1 інстанції: Воробйов А.В.
провадження № 22-ц/807/1528/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Подліянової Г.С.

за участі секретаря: Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя шляхом визнання одноосібного права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначено, що 25 жовтня 2014 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_1 , який на час подання позову не розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період шлюбу з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2018 року була набута квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за ОСОБА_1 . Проте ця квартира була придбана за її особисті кошти, які вона одержала від реалізації іншого належного їй на праві особисто приватної власності нерухомого майна, у зв`язку з чим така квартира не належить до спільної сумісної власності сторін, а є її особистою приватною власністю.

Вказує, що до вступу в шлюб з відповідачем ОСОБА_1 вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/9039/14-ц здійснено поділ спільного майна подружжя, відповідно до якого поділено будинок АДРЕСА_2 (по 1/3 частки кожному). У подальшому ОСОБА_2 , діючи за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_4 , продала вказаний будинок, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 26 липня 2016 року. Продаж будинку було вчинено за 632 087 грн.

04 серпня 2016 року ОСОБА_2 її донькою ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири подарована квартира за адресою:

АДРЕСА_3 .

20 квітня 2017 року ОСОБА_2 продала вказану квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2017 року. Того ж дня за виручені від продажу вказаної квартири грошові кошти ОСОБА_2 купила іншу квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2017 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 28 вересня 2018 року квартира АДРЕСА_5 була продана ОСОБА_2 за 245 669 грн. Цього ж дня на підставі договору купівлі-продажу від 28 вересня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 .

Вказує, що виручені ОСОБА_2 кошти за продаж квартири у розмірі 245 699 грн. та її заощадження з продажу будинку, набутого у попередньому шлюбі, були спрямовані на купівлю нової квартири в АДРЕСА_1 , покупцем якої виступив ОСОБА_1 . Факт того, що квартира купувалася за кошти позивачки підтверджується також укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 попереднім договором купівлі-продажу об`єкта нерухомості від 21 серпня 2018 року, який був укладений за участі представника агентства нерухомості "Парус", із якого відомо, що саме ОСОБА_2 як можливий майбутній покупець передала суму завдатку за нерухоме майно у розмірі 27 900 грн. Однак у подальшому, за домовленістю, покупцем квартири за основним договором виступив її чоловік ОСОБА_1 .

Вказувала на той факт, що на дату купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 взагалі не мав у наявності достатніх коштів для її придбання, що вкотре підтверджує той факт, що вказана квартира придбана за особисті кошти позивачки, а тому є її особистою приватною власністю. Тому спірна квартира не становить спільну сумісну власність її та відповідача, а тому не може бути поділена між ними порівну, внаслідок чого право власності на таку квартиру підлягає визнанню за нею.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд у порядку поділу майна, оскільки квартира зареєстрована за відповідачем, визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року позовну заяву задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 у порядку поділу майна право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 056,93 гривень.

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_7 звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2021 року заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17500,00 гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду від 15.02.2021р., ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить ска-

сувати рішення суду та ухвалити нове про часткове задоволення позову та визнання за

позивачем в порядку поділу спірної квартир права власності на Ѕ частку.

Апеляційну скаргу відповідач мотивує тим, що суд не всебічно, неповно, не- об`єктивно, не оцінивши повністю наявних доказів, якими не доводяться обставини придбання квартири за особисті кошти позивача, дійшов протилежного висновку. Рішення суду ґрунтується тільки на поясненнях позивача та її близьких людей, які є заінтересованими особами. Натомість, доводи відповідача залишилися поза увагою суду.

Додаткове рішення відповідачем не оскаржувалось.

На зазначену апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_7 подала відзив, за змістом якого повністю підтримує висновки суду першої інстанції. Також зазначає, що рішення суду не може ґрунтуватися виключно на поясненнях особи, а має підтверджуватися відповідними доказами, яких відповідачем щодо наявності у нього достатньої суми грошових коштів для придбання спірної квартири надано не було. Суд не міг керуватись лише поясненнями осіб, залишаючи поза увагою наявні в матеріалах справи докази щодо купівлі квартири в той же день після продажу належної позивачу на праві приватної власності іншої квартири. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились у судове засідання та виклали суду свої позиції, викладені у скарзі та відзиві на неї, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у період з 25 жовтня 2014 року до 11 листопада 2020 року (день набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 .

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2015 року у справі № 334/9039/14-ц здійснено поділ спільного майна подружжя, внаслідок чого позивачка набула у власність 1/3 частки будинку АДРЕСА_2 , яка у подальшому продана, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 липня 2016 року (т. 1 а. с. 15-18).

Згідно з договором дарування квартири від 04 серпня 2016 року, ОСОБА_2 подарована квартира за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 19).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20 квітня 2017 року, ОСОБА_2 продала належну їй квартиру АДРЕСА_6 та за виручені кошти в той же день придбала іншу, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_4 (т. 1 а. с. 20-25).

21 серпня 2018 року між ОСОБА_2 та продавцем ОСОБА_6 укладений

попередній договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, предметом якого була квартира АДРЕСА_7 (т. 1 а. с. 30, 31).

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 28 вересня 2018 року ОСОБА_2 продала кв. АДРЕСА_5 (т. 1 а. с. 26, 27).

Цього ж дня згідно з договором купівлі-продажу від 28 вересня 2018 року придбана спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 28, 29).

Відповідно до витребуваної з ГУ ДПС у Запорізькій області інформації про доходи відповідача, отримані у період з 2014 року до 2019 року, підтверджується факт того, що ОСОБА_1 не мав достатніх коштів для придбання квартири.

Згідно з витребуваної з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради інформації про наявність зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_1 нерухомого майна за період з 2014 року до 2019 року та інформації про його відчуження, слідує, що напередодні купівлі спірної квартири ОСОБА_1 не відчужував жодного майна аби мати у наявності кошти для придбання квартири.

Згідно приписів ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Зазначена норма закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така сторона має надати докази, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", а саме п. 23 встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26.03.2020 року у справі № 404/8567/15-ц.

Такі ж висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц.

Згідно з пп. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини,

чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У п. 24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.07 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" закріплено положення про те, що не належить до спільної сумісної власності, зокрема, майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Статтею 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до статті 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 4, 5 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які

належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами

або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, встановивши вище наведені обставини та ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 і визнаючи спірну квартиру її особистим майном, виходив з того, що квартира була придбана за її особисті грошові кошти, які не входили до спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_1 , а отримані від реалізації квартири, яка становила її приватну власність.

З такими висновками погодився апеляційний суд при першому апеляційному розгляді справи.

Скасовуючи постанову апеляційного суду та спрямовуючи справу на новий апеляційний розгляд Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022р. вказував, що суди дійшли правильного висновку про те, що належні ОСОБА_2 від продажу квартири АДРЕСА_5 грошові кошти у розмірі 245 669 грн. були витрачені на придбання спірної квартири, однак суди не встановили, чи був достатнім сукупний заробіток подружжя для оплати різниці між проданою ОСОБА_2 квартирою, яка належала їй особисто, та спірною квартирою, придбаною під час шлюбу, у розмірі 60951 грн.

Відповідно до приписів ч. 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій

під час нового розгляду справи.

Відтак, межами нового апеляційного розгляду є саме ті обставини, які касаційний суд визнав належними до перевірки, а саме, в цій справі це походження коштів у розмірі 60951 грн. як різниці між вартістю спірної квартири та внесеною сумою від продажу іншої квартири.

Дослідивши доходи сторін за період їх шлюбу, колегія встановила наступні обставини.

Так, позивач не заперечувала, що не працювала, а здійснювала догляд за дітьми, але кошти в неї були наявними від продажу належного їй нерухомого майна. Зокрема, вказувала, що мала накопичення від продажу будинку, який мала на праві власності в порядку поділу майна з чоловіком від попереднього шлюбу.

Дійсно, в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу від 26.07.2016р. будинку АДРЕСА_2 , продавцем якого виступала ОСОБА_2 . Цей будинок продано за 632 087 грн.

Проте позивачу ОСОБА_2 не належав весь цей будинок, а лише 2/3 частки, а власником 1/3 частки на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2015р. був її колишній чоловік ОСОБА_4 . Тому частина коштів від продажу цього будинку мала належати останньому.

Крім того, від продажу цього будинку 26.07.2016р. до купівлі спірної квартири 28.09.2018р. пройшло більше двох років, тому колегія вважає, що збереження накопичення саме від продажу цього будинку та його спрямування на придбання спірної квартири не доводиться безспірними доказами, як то покладення їх на депозит, збереження на інших рахунках. Тому такі доводи позивача колегія визнає лише припущеннями, на яких суд не може грунтувати відповідні висновки.

Зважаючи на вказане, позивач не довела дійсної наявність в неї 60 951 грн. станом на день купівлі спірної квартири.

Дослідивши доходи відповідача ОСОБА_1 , колегія встановила такі обставини.

З наявної в матеріалах справи довідки Пенсійного фонду на застраховану особу ОСОБА_1 встановлено, що останній отримував такий річний дохід у період шлюбу з позивачем: 2014 рік відомостей не мається, 2015 рік - 11 410,72 грн., 2016 рік - 4467 грн., 2017 рік - 37552,78 грн., 2018 рік і станом на день купівлі квартири - 85 095,30 грн.

Отже, його доходи були не високими, що б було можливим самостійно придбати нерухомість, а також докласти особисто у придбання спірної квартири 60 951 грн.

Вказуючи, що його батьки мають господарство та теплиці у сільській місцевості, вирощують овочеві культури, в чому він їм допомагає, від чого отримується стабільний та значний дохід, відповідач ОСОБА_1 будь-яких доказів цим обставинам не надав, значний дохід на день придбання спірної квартири від такої діяльності не підтвердив.

Отже, відповідач також не довів суду, що мав будь-які накопичення у розмірі 60 951

грн. на день придбання спірної квартири.

Таким чином, матеріалами справи та сторонами не підтверджено факт наявності у

кожного з них на час придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , коштів на її придбання у сумі 60 951 грн., що перевищує суму коштів у розмірі 245 669,00 грн., вкладених особисто ОСОБА_8 від проданої в цей же день належної їй на праві особистої приватної власності іншої квартири, тому колегія суддів вважає, що сума 60 951,00 грн. є спільними сумісними коштами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Зважаючи на ці обставини, спільним майном подружжя є лише частка квартири на суму 60 951,00 грн. (306 620 245 669 = 60 951 грн.), яка ділиться пополам між сторонами. Так на суму 30 475,50 грн., належну кожній із сторін, припадає 1/10 частка спірної квартири.

Оскільки судом апеляційної інстанції з`ясовані нові обставини та визнано, що спірна квартира лише частково придбана за кошти позивача, а її інша частина є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу, апеляційний суд відповідно до приписів п.п. 3, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України скасовує оскаржуване рішення суду та приймає нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_2 .

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що позов та апеляційна скарга підлягають задоволенню частково, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збору у розмірі, пропорційному задоволеним вимогам - 1 063,42 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року у цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 9/10 часток квартири АДРЕСА_7 , а саме, на 8/10 частин на праві особистої приватної власності та на 1/10 частину в порядку поділу спільного майна подружжя.

Припинити право власності ОСОБА_1 на 9/10 часток квартири АДРЕСА_7 .

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору на суму 1 063,42 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 липня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Подліянова Г.С.