Справа № 361/3071/22
Провадження № 2/361/2966/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2022 року Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

судді Сердинського В.С.

при секретарі - Бас Я.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, скасування арешту та виключення запису з державного реєстру,

установив:

Позивач ОСОБА_1 звернулися до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

- визнати право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках, по 1/2 кожному за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- скасувати арешт, накладений постановою старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378 на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

-виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Єдиного реєстру заборони відчужень об`єктів нерухомого майна запис, внесений на підставі постанови старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378 про арешт нерухомого майна, а саме 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та відповідач

перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1995 року по 28 грудня 2021 року. За час перебування у шлюбі сторони набули у власність земельну ділянку, кадастровий номер № :01:040:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час перебування у шлюбі за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2014 року по справі №232/1378/12, провадження №1/127/21/14 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України, та призначено йому покарання - у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вирок набрав законної сили 23 червня 2016 року. В кримінальній справі потерпілим заявлений цивільний позов, якій частково задоволений і вироком суду стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 . З 200 000 (три мільйони двісті тисяч) грн. матеріальної шкоди та 100 000 (сто тисяч) грн. моральної шкоди. Під час проведення слідства на підставі постанови старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378 накладений арешт на все майно, яке належить відповідачу.

Даний арешт перешкоджає позивачу розпорядитися своєю 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер № :01:040:0010 за адресою: АДРЕСА_1 . На теперішній час позивач має намір продати належну їй частину земельної ділянки кадастровий номер № :01:040:0010, але не може це зробити, внаслідок арешту належної 1/2 частини земельної ділянки кадастровий номер № :01:040:0010 на підставі постанови старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378.

Позивач стверджує, що оскільки спірна земельна ділянка набута відповідачем у власність у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, тому така земельна ділянка підлягає поділу в порядку статей 69-70 СК України.

Крім того, позивач зазначає, що накладений на земельну ділянку арешт підлягає скасуванню, оскільки відносно ОСОБА_2 не відкривались виконавчі провадження щодо конфіскації майна в межах розгляду кримінальної справи №232/1378/12.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

25 листопада 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов. В якому зазначив, що позовні вимоги про поділ земельної ділянки, кадастровий номер № :01:040:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , як спільного сумісного майна подружжя визнає в повному обсязі. Також зазначає, що відносно нього не відкривалися жодні виконавчі провадження щодо виконання вироку суду у справі № 232/178/12, в межах розгляду якої накладено арешт на спірну земельну ділянку, а тому позовні вимоги в частині скасування арешту також підлягають задоволенню.

30 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити.

Відповідно до частини третьої статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 1995 року по 28 грудня 2021 року, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 листопада 2021 року про розірвання шлюбу.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 234830, виданого ОСОБА_2 на підставі рішення Зазимської сільської ради 26 сесія 4 скликання від 17 жовтня 2005 року №467, кадастровий номер № :01:040:0010, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що 01 червня 2006 року зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер № :01:040:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2014 року у справі №232/1378/12, провадження №1/127/21/14 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України, та призначено йому покарання - у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Вирок набрав законної сили 23 червня 2016 року.

В кримінальній справі потерпілим ОСОБА_4 заявлений цивільний позов, якій частково задоволений і вироком суду стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 . З 200 000 (три мільйони двісті тисяч) грн. матеріальної шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

Під час проведення слідства на підставі постанови старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378 накладений арешт на все майно, яке належить ОСОБА_2 .

Статтею 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до статей 356, 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

За змістом статей 368, 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтями 60, 61 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (статті 63, 68 СК України).

Згідно зі статтею69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (статті 70, 71 СК України).

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

При вирішенні спору про поділ майна, суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зі змісту пунктів 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» убачається, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд приходить до висновку, що оскільки спірний об`єкт нерухомого майна (земельна ділянка) набуто одним з подружжя за час перебування у зареєстрованому шлюбі, та є спільним сумісним майном подружжя, а також враховуючи, що сторони дійшли згоди поділу належного їм спільного сумісного майна, шляхом визнання позовних вимог, спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу у запропонований ними спосіб.

Щодо зняття арешту з належної позивачеві частки у спільному сумісному майні подружжя (1/2 земельної ділянки), суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положеннями статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року № 6-26цс13.

Відповідно до частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до частини першої-третьої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

При цьому, частина п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30)

Як встановлено судом, арешт на спірне майно, був накладений на підставі постанови старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378. Однак, враховуючи, що з матеріалів справи встановлено відсутність відкритих виконавчих щодо боржника ОСОБА_2 , а також враховуючи, що відповідачу в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, належить лише частка земельної ділянки, на яку накладався арешт, є всі законні підстави для скасування арешту з належної позивачеві ОСОБА_1 частки земельної ділянки.

На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, скасування арешту та виключення запису з державного реєстру, підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 19, 76-81, 89, 141, 178, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, статтями 60, 61, 69-71, 74 СК України, статтями 15, 317, 319, 321, 391, статтями 56, 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у рівних частках, по 1/2 кожному за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Скасувати арешт, накладений постановою старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378 на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Виключити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно Єдиного реєстру заборони відчужень об`єктів нерухомого майна запис, внесений на підставі постанови старшого слідчого Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області від 15 липня 2011 року в кримінальній справі №10271378 про арешт нерухомого майна, а саме 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер :01:040:0010, площею 0,2000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в розмірі 15382 (п`ятнадцять тисяч триста вісімдесят дві) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Сердинський