печерський районний суд міста києва
УХВАЛ А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" липня 2022 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань - Орел А. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання стягувача Андижанського обласного територіального управління Торгово-промислової палати Республіки Узбекистан в інтересах члена палати Акціонерного товариства «UzAuto Motors» про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення економічного суду м. Ташкент Республіки Узбекистан від 26 вересня 2020 року у справі № 4-10-2002/208 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-УзАвто» на користь Акціонерного товариства «UzAuto Motors»,

ВСТАНОВИВ:

07 жовтня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло вказане клопотання, яке належить розглядати у порядку визначеному Главою 1 Розділу ІХ Цивільного процесуального кодексу України.

28 жовтня 2021 року боржник повідомлений про клопотання про визнання та надання дозволу на примусове виконання судового рішення економічного суду м. Ташкент Республіки Узбекистан від 26 вересня 2020 року у справі № 4-10-2002/208 і 10 листопада 2021 року представник боржника ознайомився із матеріалами клопотання.

28 грудня 2021 року від боржника засобами поштового зв`язку до суду надійшли письмові заперечення проти задоволення клопотання стягувача Андижанського обласного територіального управління Торгово-промислової палати Республіки Узбекистан в інтересах члена палати Акціонерного товариства «UzAuto Motors».

26 січня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі.

29 червня 2022 року від представника боржника до суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з використанням власного технічного засобу за допомогою програмного забезпечення «EasyCon».

Відповідно до статті 6 Конвенції, договірні сторони надають один одному правову допомогу шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної договірної сторони, зокрема складання і пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання і видачі речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, експертів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, визнання і виконання судових рішень по цивільним справам, вироків у частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів.

Представник заявника-стягувача у судове засідання не з`явився, про час розгляду клопотання був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив.

Про час, дату та місце судового розгляду боржник, будучи належним чином повідомленим, підключення з використанням власного технічного засобу за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» не відбулося і у судове засідання представника не направив, будь-яких заяв, клопотань, пояснень чи заперечень, окрім вищевказаної, до суду не подав, про причини неявки до суду не повідомив.

Відповідно до частини п`ятої статті 467 ЦПК України, неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою із сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду.

Представник боржника, будучи присутнім у судовому засіданні у дистанційному режимі з використанням власного технічного засобу за допомогою програмного забезпечення «EasyCon», заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на доводи, які викладені у письмових запереченнях, датованих 23 листопада 2021 року.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до висновку, що клопотання слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Рішенням економічного суду м. Ташкент Республіки Узбекистан від 26 вересня 2020 року у справі № 4-10-2002/208 за позовом Андижанського ОТУ ТПП Республіки Узбекистан в інтересах члена Палати АТ «UzAuto Motors» до ТОВ «Укр-УзАвто» (Україна) про стягнення заборгованості основного боргу у розмірі 1 011 241, 00 доларів США, пені - 101 124, 10 доларів США, поштових витрат, відповідно до якого позов задоволено частково і присуджено стягнення на користь позивача з ТОВ «Укр-УзАвто» (Україна) основного боргу у розмірі 1 011 241, 00 доларів США, пені - 50 000, 00 доларів США, поштових витрат - 17 840, 00 узбецьких сум, в дохід республіканського бюджету - державне мито у розмірі 22 247, 30 доларів США /а. с. 9/.

Згідно із частиною першою статті 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Визнання та виконання зазначеного судового рішення передбачено статтею 7 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року, згода на обов`язковість якої надана Постановою № 2889 від 19 грудня 1992 року Верховної Ради України.

Згідно з приписами частини першої статті 468 ЦПК України, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною другою вказаної статті Кодексу передбачено випадки, за існування яких у задоволенні клопотання може бути відмовлено.

Так суд відмовляє у задоволенні клопотання: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Отже заявник зобов`язаний надати разом із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до пункту «а») ст. 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року та ратифікованою із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі рішень), винесені на території інших Договірних Сторін.

Згідно з приписами частини першої ст. 53 Конвенції, клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд. що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

За пунктом «б») ч. 2 ст. 53 Конвенції, до клопотання додається документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесено рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена.

Відповідно до частини другої ст. 54 Конвенції, суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання.

Як передбачено пунктом «б») ст. 55 Конвенції, у визнанні, передбачених статтею 52 рішень і видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадку, якщо відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду.

Відповідно до статті 8 Угоди, виконання рішення відбувається за клопотанням заінтересованої сторони, до якого зокрема, додається докази про повідомлення іншої сторони про процес.

Статтею 9 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року, встановлено, що у виконанні рішення може бути відмовлено на прохання Сторони, проти якої воно направлене, тільки якщо ця Сторона надасть компетентному суду за місцем, де виклопочується виконання рішення, докази того, що інша Сторона не була повідомлена про процес.

Як вбачається з вказаного рішення іноземного суду від 26 вересня 2020 року, під час судового засідання встановлено, що представник відповідача ТОВ «Укр-УзАвто» у судове засідання не з`явився, у відповідності до ст.ст. 127, 128 Економічного процесуального кодексу Республіки Узбекистан, про час і місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, і у матеріалах справи містяться відомості про направлення копії ухвали про призначення судового розгляду цієї справи, на електронну пошту відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 з відміткою відправлення 11 серпня 2020 року, о 17:15 год. Також у змісті рішення зазначено про висновок суду, що відповідач ТОВ «Укр-УзАвто» належним чином завчасно і письмово повідомлений про час, дату і місце судового розгляду, свого представника для представлення та захисту своїх інтересів не направив, про причини неявки не повідомив, про поважність причин неявки не надав.

Документ, яким було б засвідчено факт того, що сторона боржника, котрий не брав участі у судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, до клопотання про визнання і надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду не долучено, серед додатків не зазначено і у матеріалах відповідно - не міститься.

Також у матеріалах справи не містяться докази, які могли свідчити про повідомлення належним чином ТОВ «Укр-УзАвто» про судове засідання 26 вересня 2020 року та із змісту яких можна прийти до висновку про дотримання обов`язку інформування сторони справи про дату, час і місце призначеного судового засідання.

У рішенні економічного суду м. Ташкент Республіки Узбекистан від 26 вересня 2020 року у справі № 4-10-2002/208 зазначається, що відповідач був повідомлений, у тому числі, на електронну поштову скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1 з відміткою відправлення 11 серпня 2020 року, о 17:15 год. Разом з тим, клопотання та додатки до нього не містить доказів того, що вказаною електронною скринькою користується ТОВ «Укр-УзАвто» та з яких підстав її було ідентифіковано як належну останньому, враховуючи, що ця електронна скринька вказана на веб-сайті позивача як один з можливих засобів контакту саме з ним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-18, 352-354, 462-469 Цивільного процесуального кодексу України, Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану від імені України у Мінську 22 січня 1993 року та ратифікованою із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20 березня 1992 року,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання стягувача Андижанського обласного територіального управління Торгово-промислової палати Республіки Узбекистан в інтересах члена палати Акціонерного товариства «UzAuto Motors» про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення економічного суду м. Ташкент Республіки Узбекистан від 26 вересня 2020 року у справі № 4-10-2002/208 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-УзАвто» на користь Акціонерного товариства «UzAuto Motors».

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова