ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2022 року м.Суми

Справа №583/963/21

Номер провадження 22-ц/816/247/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності :

представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Собини Павла Миколайовича,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Манзар Тетяни Володимирівни ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем, на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 жовтня 2021 року , ухвалене у складі судді Яценко Н.Г. у м.Охтирка Сумської області , повне судове рішення складено 25 жовтня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, свої вимоги мотивувала тим, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, ОСОБА_3 визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 24571 грн на відшкодування матеріальної шкоди і 400000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

25 жовтня 2016 року ОСОБА_3 на підставі договору дарування подарував своїй матері ОСОБА_4 належні йому на праві власності Ѕ частину житлового будинку та земельної ділянки , що розташовані по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом і просила визнати недійсним вищезазначений договір дарування . Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року скасовано рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 квітня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 червня 2020 року по цивільній справі № 583/780/17. Задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, визнано недійним договір дарування Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 25 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М.

Проте 23 січня 2020 року ОСОБА_4 уклала договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність судового спору щодо визнання договору дарування Ѕ частини житлового будинку недійсним на момент здійснення цього правочину.

Посилаючись на зазначені обставини позивачка просила суд визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 23 січня 2020 року, за яким ОСОБА_4 відчужила житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , в частині відчуження Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, що належала ОСОБА_4 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. 25 жовтня 2016 року за реєстром № 1734, № 1735.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 жовтня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про добросовісність набувача ОСОБА_2 , оскільки останній був обізнаний про те, що оспорюваний правочин від 23 січня 2020 року порушує права малолітньої дитини ОСОБА_5 на відшкодування шкоди за рахунок майна боржника ОСОБА_3 . Суд не надав належної оцінки суперечливим поясненням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо моменту та порядку фактичної оплати коштів за договором, які не відповідають змісту договору. Зазначені обставини свідчать про те, що кошти за будинок взагалі не передавалися. Після укладання договору купівлі-продажу будинку договори про надання комунальних послуг на нового власника не переоформлювались. Крім того, ОСОБА_4 продовжує проживати в будинку безкоштовно протягом трьох років на підставі договору найму. Додатковим доказом фіктивності оспорюваної угоди заявник вважає відсутність реальних причин для придбання ОСОБА_2 нерухомого майна в місті Охтирка, враховуючи, що він не має родинних зв`язків в цій місцевості та проживає у місті Черкаси, де має три об`єкта нерухомого майна. Заявник стверджує, що оспорюваний правочин має характер фіктивного, оскільки ОСОБА_4 фактично не відчужувала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а відбулося лише переоформлення права власності на ОСОБА_2 з єдиною метою - уникнення оплати боргу у розмір 400000 грн на користь дитини з інвалідністю ОСОБА_5 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у своїх відзивах на апеляційну скаргу зазначили, що рішення суду першої інстанції вважають законним і обґрунтованим, подану позивачкою апеляційну скаргу вважають безпідставною, такою, що задоволенню не підлягає. Посилаються на те, що суд правомірно відмовив позивачці у задоволенні позову, оскільки в ході судового розгляду заявлені нею підстави недійсності оспорюваного правочину підтвердження не знайшли.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Собини П.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Манзар Т.В., перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_3 , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 338238 від 20 грудня 2005 року, був власником земельної ділянки площею 0,1000га кадастровий № :15:009:0020 за адресою: АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 11,12 ).

23 лютого 2010 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 ( т.1 а.с. 33 ).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 листопада 2014 року в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_6 (колишня дружина відповідача ОСОБА_3 ) визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а.с. 33 том 1).

25 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки, що розташовані на АДРЕСА_1 , взамін ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 13-14 том 1).

За договором міни, укладеним 25 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , остання набула права власності на Ѕ частку житлового будинку та Ѕ частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14 том 1).

10 жовтня 2016 року сталася ДТП за участю ОСОБА_3 , того ж дня за фактом ДТП внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. У рамках кримінального провадження було призначено ряд експертиз, після висновків яких ОСОБА_3 27 січня 2017 року повідомлено про підозру та накладено арешт на майно (а.с. 33 том 1).

Внаслідок ДТП ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, пасажир автомобіля «Volkswagen Transporter» ОСОБА_7 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, водій автомобіля марки «Suzuki Geo Tracker», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав легких тілесних ушкоджень, пасажир автомобіля «Suzuki Geo Tracker», ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а пасажир автомобіля «Suzuki Geo Tracker», малолітня ОСОБА_10 , 2015 року народження отримала тілесні ушкодження , які є небезпечними для життя та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

25 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. посвідчено договір дарування частки житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 належну йому на праві приватної власності Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер :15:009:0020 (а.с. 15).

7 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Охтирського міськрайонного суду Сумської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і просила визнати недійсним вищезазначений договір дарування частки в домоволодінні та земельній ділянці внаслідок його фіктивності, оскільки вважала, що метою цього правочину було приховування належного на праві власності майна обвинуваченого від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, але рішенням місцевого суду від 27 квітня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання - п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки. Крім того, з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_1 24571 грн відшкодування матеріальної шкоди і 400 000 грн - моральної шкоди (а.с. 19-29 том 1).

Постановою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року скасовано рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 27 квітня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 25 червня 2020 року по цивільній справі № 583/780/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування і позов задоволено, визнано недійсним договір дарування Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 25 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. (а.с. 30-34 том 1).

23 січня 2020 року приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Багацькою О.М. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими спорудами, за яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_2 за 301900 грн житловий будинок загальною площею 195,0 кв.м, житловою площею 102,4 кв.м, розташований на приватній земельній ділянці площею 0,1000 га, наданої для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва, кадастровий номер :15:009:0020 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18 том 1).

Зі змістом пункту 7 договору купівлі-продажу ОСОБА_2 оплатив вартість житлового будинку за ціною та на умовах встановлених у цьому договорі.

Пункт 8 цього договору містить відомості щодо гарантування продавцем того, що предмет договору до укладання цього договору нікому іншому не відчужений, у спорі і під заставою, у тому числі податковій та в іпотеці не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжений, не внесений до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб, прихованих недоліків не має, не існує заборгованості зі сплати комунальних послуг, а внаслідок продажу вказаного житлового будинку не порушено законних інтересів інших осіб, прав і законних інтересів малолітніх, неповнолітніх, обмежено дієздатних та непрацездатних осіб. Зазначене підтверджується відповідними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави, виданими 23 січня 2020 року Державним реєстром прав на нерухоме майно тощо.

У пункті 10 договору зазначено, що сторони договору розуміють його умови та правові наслідки. Договір спрямований на настання правових наслідків обумовлених ними, їх волевиявлення відповідає їхній внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину; не вчиняється під впливом тяжких обставин і вкрай невигідних для нього умовах.

При цьому приватним нотаріусом при посвідченні договору перевірено належність ОСОБА_4 житлового будинку, який є предметом цього договору, про що обумовлено у самому договорі (а.с. 16-17 том 1).

Того ж дня - 23 січня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір найму жилого приміщення, що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до якого ОСОБА_11 передано у найм житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на три роки для сім`ї із трьох осіб, а саме наймачки, чоловіка та сина, для проживання (а.с. 63 том 1).

23 січня 2020 року ОСОБА_2 надав довіреність ОСОБА_4 представляти його інтереси як власника нерухомого майна (без права відчуження), а саме належних йому на праві приватної власності житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , з усіма необхідними повноваженнями в усіх державних, комунальних, громадських, господарських підприємствах, установах та організаціях, житлово-комунального господарства (а.с. 62 том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову , місцевий суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову враховуючи, що позивачка не є стороною оспорюваного правочину, ніколи не була власником відчужуваного за оспорюваним договором майна, тому задоволення її позовних вимог не зумовить бажаних для неї наслідків. Тобто, на думку суду, обраний нею спосіб захисту є неефективним, не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних свобод чи інтересів.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного:

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При цьому право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами першою третьою, шостою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Особа, яка відчужує майно на користь іншої особи за наявності спору щодо дійсності правочину на підставі якого продавцем було набуто право на це майно, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно потерпілої сторони, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси потерпілого і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Оспорювані договори купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки в частині відчуження Ѕ частини зазначеного нерухомого майна за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою сприяння відповідача ОСОБА_4 за рахунок цього майна уникнути відповідальності відшкодувати шкоду заподіяну її сином - відповідачем ОСОБА_3 , що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

При цьому , колегія суддів враховує те, що відповідач ОСОБА_4 , відчужуючи 23 січня 2020 року відповідачу ОСОБА_2 домоволодіння та земельну ділянку розташовані за адресою АДРЕСА_1 достовірно знала, що в провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області, починаючи з квітня 2017 року слухається цивільна справа за позовом ОСОБА_1 щодо оспорювання договору дарування Ѕ частини домоволодіння та земельної ділянки за яким ОСОБА_12 подарував своєї матері ОСОБА_4 зазначене нерухоме майно і даний спір по суті ще не вирішено. Також їй достовірно було відомо про зобов`язання покладені на ОСОБА_12 вироком суду щодо відшкодування ним на користь ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди заподіяної внаслідок злочину.

Після відчуження спірного майна новий його власник ОСОБА_2 не вселився до домоволодіння і продовжив мешкати в м.Черкаси , а відповідач ОСОБА_4 продовжила користуватись ним на підставі договору найму, укладеного між нею та ОСОБА_2 23 січня 2020 року на строк три роки . Договори з обслуговуючими організаціями на надання комунальних послуг з новим власником домоволодіння не переукладались.

Також, сторони оспорюваного договору в судовому засіданні давали суперечливі відомості щодо обставин його укладення та порядку розрахунку за ним.

Таким чином, при укладенні 23 січня 2020 року договорів купівлі-продажу нерухомого майна в частині відчуження Ѕ частки його, які належали продавцю на підставі договору дарування від 25 жовтня 2016 року воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків , обумовлених вказаними правочинами, а їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_13 .

Колегія суддів вважає, що заявлений позивачкою спосіб захисту її порушеного права шляхом визнання недійсним правочину є належним способом захисту, оскільки буде гарантувати їй можливість отримати відшкодування заподіяної відповідачем ОСОБА_3 майнової та моральної шкоди за рахунок належного йому на праві власності нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що позивачем надано достатньо належних і достовірних доказів на підтвердження того, що договори купівлі продажу домоволодіння та земельної ділянки в частині відчуження Ѕ їх частини укладені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є фіктивними , а тому їх необхідно визнати частково недійсними.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Собиною Павлом Миколайовичем, задовольнити частково .

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12 жовтня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 23 січня 2020 року, за яким ОСОБА_4 відчужила житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , в частині відчуження Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 що належали ОСОБА_4 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. 25 жовтня 2016 року за реєстром № 1734, № 1735.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 20 червня 2022 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

Т. А. Левченко