Справа №761/9501/20
Провадження № 2/752/1529/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.09.2022 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Пастух З.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з останнього суму боргу за договором позики в розмірі 8500 доларів США, три відсотки річних в розмірі 711,20 доларів США, судовий збір в розмірі 2 485,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.06.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв у борг у позивача грошову суму у розмірі 8500,00 доларів США зі строком повернення до 01.12.2018 року.

Укладення договору позики підтверджується розпискою від 21.06.2018 року, підписаною ОСОБА_2 власноручно.

Позивач вказує, що відповідач кошти не повернув та ухиляється від повернення боргу, чим порушує взяті на себе зобов`язання.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києві від 25.05.2020 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.09.2020 року справу скеровано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

Відповідно до ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Колдіної О.О. від 27.10.2020 року справу прийнято в провадження, розгляд якої призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

До суду надійшов відзив відповідача у якому останній зазначає, що не пам`ятає, що отримував від ОСОБА_1 суму коштів по зазначеній розписці та не пам`ятає про підписання такої розписки. Вказує, що текст розписки надрукований, що може говорити про фальсифікацію документа. Зазначає також, що не впізнає свій почерк у копії тексту, що написаний у розписці від руки, у зв`язку з чим позовні вимоги не визнає. Також відповідач зазначає, що розписка не відповідає вимогам законодавства, а також не може бути фактом підтвердження існування боргу.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.01.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги і обгрунтування позову в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що факт отримання відповідачем позики не підтверджений належними доказами, а розписка про передачу коштів виконана друкованим шрифтом.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 21.06.2018 року ОСОБА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , взяв у борг 21.06.2018 року у ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти в розмірі 8500,00 доларів США та зобов`язався їх повернути в повному обсязі до 01.12.2018 року, у випадку несвоєчасного повернення несе відповідальність усім своїм майном.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України.

Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Зі сторони відповідача суду не надано доказів про виконання своїх зобов`язань за договором позики.

Суд не може прийняти до уваги і відноситься критично до заперечень відповідача щодо неналежності йому почерку на розписці, оскільки останнім не надано належних доказів, які б підтверджували дані обставини.

В ході підготовчого провадження представник відповідача просила залишити без розгляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а отже відповідач на власний розсуд розпорядився своїми правами на подання доказів та визначення обсягу доказів, якими він буде доводити свої заперечення щодо наявності між сторонами правовідносин, пов`язаних з отриманням позики.

Також не є належним доказом у даній справі покази свідка ОСОБА_3 , оскільки під час допиту в ході судового розгляду останній зазначив, що йому невідомі будь-які обставини щодо укладення договору позики між сторонами.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань та інфляційних збитків.

Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, які складаються із суми сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) суму боргу за договором позики в розмірі 8500 доларів США, три відсотки річних в розмірі 711,20 доларів США, судовий збір в розмірі 2485,78 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя