Справа № 441/612/21 Головуючий у 1 інстанції: Малахова-Онуфер А.М.
Провадження № 22-ц/811/1295/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
Провадження № 22-ц/811/1412/22
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 травня 2022 року в складі судді Малахової-Онуфер А.М. в справі запозовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки,-

встановив:

У березні 2021 року позивач ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» звернувся до суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.09.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко А.А. за реєстровим № 1169.

Вимоги обґрунтовані тим, що 22.12.2017 між ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди нежитлового приміщення № 22-12/17, однак у зв`язку з неналежним виконанням умов договору, зокрема несплатою орендної плати та комунальних послуг, в останньої виникла заборгованість у розмірі 212 663 грн. 45 коп., яку стягнуто у судовому порядку.

Між тим, в ході виконання рішення Господарського суду Львівської області приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області С. Михайловським встановлено, що ОСОБА_4 , знаючи про наявність у неї перед позивачем заборгованості, 10.09.2019 відчужила ОСОБА_3 належну їй на праві власності земельну ділянку пл. 0,1 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що на АДРЕСА_1 , за завідомо заниженою вартістю, оскільки означена земельна ділянка по суті відчужена разом із розміщеним на ній об`єктом незавершеного будівництва.

Оскільки відповідачка відчужила майно після набрання рішення суду про стягнення з неї заборгованості законної сили, за завідомо заниженою ціною, іншого майна за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кридотором немає, такий правочин має ознаки фраудаторного, тому необхідно визнати недійсним.

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 10.09.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коваленко Антоніною Андріївною за реєстровим №1169.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» по 1 135 грн. 00 коп. судового збору, з кожного.

Додатковим рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2022 року стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користьТовариства зобмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-ЕстейтГруп» по 15625 грн.00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, з кожного.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі на рішення зазначає, що таке є незаконним, тому підлягає скасуванню.

Покликаючись на судову практику зазначає, що для визнання оплатного правочину недійсним з підстав фраудаторності має бути встановлено існування сукупності відповідних обставин, а саме момент укладення договору, контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір, а також ціна.

При цьому, у даних правовідносинах відсутня сукупність таких ознак.

Зокрема зазначає, що на момент укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу від 10.09.2019 ОСОБА_4 не знала про існування рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 справа № 914/477/19, яким стягнуто з неї на користь ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» 212 663 грн 45 коп боргу та яке набрало законної сили, оскільки таке було ухвалено без її участі.

Окремо зазначає, що розмір заборгованості ОСОБА_4 згідно рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 справа № 914/477/19 перед ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» складає 212 663 грн 45 коп, при цьому, основна сума боргу становить лише 86824,19 грн. решта штрафні санкції.

Крім цього, внаслідок вчинення оспорюваного правочину ОСОБА_4 набула кошти у розмірі 300000 грн., тому не перестала були платоспроможною.

Разом з цим, виконавче провадження з виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/477/19 відкрито 15.01.2021, тобто більше ніж 1 рік та 4 місяці після укладення оспорюваного правочину, що свідчить про добросовісність дій відповідачки, оскільки на момент відчуження належного їй майна, будь які обтяження такого були відсутні.

Також покликається на відкрите виконавче провадження та вчинення у межах такого відповідних виконавчих дій, зокрема, у матеріалах справи відсутні докази повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Таким чином, висновок суду щодо неплатоспроможності відповідачки є виключно припущеннями.

Більше того, сторони оспорюваного договору не перебувають у родинних відносинах будь якого ступеня спорідненості.

Крім цього, зазначає про Звіт щодо грошової оцінки земельної ділянки та про те, що продаж такої вчинено за ринковими цінами, що жодним чином не спростовано.

Також зазначає про обставини щодо будівництва на спірній земельній ділянці, початок такого, а також право, а не обов`язок замовника виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Враховуючи наведене, у даній справі відсутні не лише сукупність ознак для визнання правочину недійсним з підстав фраундаторності такого, але й хоча б однак з таких ознак.

Просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові. Судові витрати покласти на позивача.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення апелянт зазначає, що таке є незаконним та необґрунтованим.

Звертає увагу, що стягнувши з обох відповідачів по 15625,00 грн, суд стягнув суму витрат, що у двічі перевищує розмір, заявлений позивачем у попередньому (орієнтовному розрахунку).

Зазначає про необхідність врахування судом першої інстанції вимог реальності та розумності судових витрат, які підлягають відшкодуванню.

Крім цього, ОСОБА_3 не є боржником позивача та не перебуває у родинних відносинах з відповідачкою, не міг знати про її заборгованість, тому покладення на нього витрат на правничу допомогу суперечить принципам справедливості та пропорційності.

Також зазначає про пропуск строку на подання доказів щодо розміру судових витрат.

Просить скасувати додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2022 року та відмовити у задоволенні клопотання ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

04 липня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скарг, у якому просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарг, а також пояснення представника позивача ОСОБА_1 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що закон не виключає визнання недійсним правочину, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника і пов`язаного із зловживанням правом, на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зокрема, суд врахував позицію, яка висловена у постанові Верховного Суду від 05 липня 2018 справа № 922/2878/17, де зазначено, що цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. Укладення боржником, проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, договору купівлі-продажу, може свідчити про його недобросовісність та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки такий договір купівлі-продажу може порушити майнові інтереси кредитора і бути направлений саме на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Поряд з цим, у зв`язку з невиконанням відповідачкою ОСОБА_4 умов договору оренди нежитлового приміщення № 22-12/17 від 22.12.2017, ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» звернулось до суду і рішенням суду, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість з оплати комунальних послуг у розмірі 212 663 грн. 45 коп., наказ (дублікат) від 29.07.2019 про примусове виконання рішення щодо стягнення боргу з ОСОБА_4 перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області С.Михайловського, виконавче провадження №64163215, однак рішення не виконане, жодних дій на погашення заборгованості перед позивачем, в т.ч. і після відчуження 10.09.2019 спірної земельної ділянки за ціною 300 000 грн., ОСОБА_4 не вчинено.

Після відчуження спірного майна відповідачка перестала бути платоспроможною, оскільки у неї відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, а також остання має фінансові зобов`язання і за іншими виконавчими документами.

Таким чином, встановивши, що на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу відповідачка ОСОБА_4 мала непогашені боргові зобов`язання перед ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», відчужила земельну ділянку після ухвалення рішення та набрання таким законної сили про стягнення з неї 212 663 грн. 45 коп. боргу на користь ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», відсутність іншого майна, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, відчуження майна за завідомо заниженою вартістю, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_4 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчужила належне їй майно з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника.

Також суд зазначив, що із змісту рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 вбачається, що у зв`язку із неналежним виконаням ОСОБА_4 зобов`язань за договором оренди №22-12/17 від 22.12.2017 щодо орендної плати та плати за комунальні послуги, 20.03.2019, тобто у процесі розгляду справи, між ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» та ОСОБА_4 був підписаний акт приймання-передачі з оренди нежитлового приміщення, що свідчить про дострокове припинення сторонами дії договору оренди та те, що відповідачка поза усяким сумнівом була обізнана, як про наявність у неї боргу з орендної плати, оплати за комунальні послуги, так і про спір у суді з цього приводу.

Доводи відповідачів суд до уваги не прийняв, оскільки такі наявності факту ознак фраудаторного правочину не спростовують та не стосуються предемету спору про визнання правочину недійсним.

Крім цього, суд ухвалив додаткове рішення, де оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, врахувавши заперечення представника відповідача щодо розміру заявлених позивачем витрат на правову допомогу, дійшов висновку, що справедливим і співмірним є зменшення розміру витрат ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» на професійну правничу допомогу з 51000 грн 00 коп до 31 250 грн. 00 коп.

Перевіряючи оскаржуване рішення колегія суддів виходить з такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 22.12.2017 між ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» та ФОП ОСОБА_4 укладено договір оренди нежитлового приміщення №22-12/17, відповідно до умов якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення заг.пл. 47,7 кв.м. на АДРЕСА_2 .

Фактичне передання вказаного приміщення в оренду відповідачу підтверджується актом приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення від 22.12.2017.

При цьому, відповідачка ОСОБА_4 свої зобов`язання за договором належним чином не виконувала, орендної плати та виставлених рахунків за комунальні послуги вчасно та в повному обсязі не сплачувала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість перед позивачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 (справа № 914/477/19), позов ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь позивача 212 663 грн. 45 коп. з яких 86 824 грн. 19 коп. складає основна сума боргу, 105 321 грн. 60 коп. штраф, 5 071 грн. 64 коп. інфляційні втрати, 520 грн. 29 коп. три відсотки річних та 3 143 грн. 70 коп. судового збору.

Рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 набрало законної сили 28.06.2019, відтак зазначені обставини в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

При цьому, у процесі розгляду даного господарського спору позивачем ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» долучено до матеріалів справи копію підписаного сторонами акту приймання-передачі з оренди нежитлового приміщення від 20.03.2019, який свідчить про дострокове припинення сторонами дії договору оренди від 22.12.2017 № 22-12/17.

29.07.2019 Господарський суд Львівської області видав ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» дублікат наказу про примусове виконання рішення, який перебуває на виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В, виконавче провадження № 64163215 від 15.01.2021 (т. 1 а.с. 16).

В свою чергу, згідно із оскаржуваним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2019 відповідачка ОСОБА_4 продала, а інший відповідач ОСОБА_3 придбав у власність земельну ділянку призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд пл. 0,1000 га, що на АДРЕСА_1 . Продаж земельної ділянки, будівництво на якій не розпочато, вчинено за ціною 300 000 грн (т. 1 а.с. 60-63).

15.10.2019 СГ ФО-П ОСОБА_5 на замовлення ОСОБА_3 виготовив технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що на АДРЕСА_1 площею 401.8 м.кв., з гаражем та господарською будівлею, рік побудови будинку значиться 2019 (т. 1 а.с. 141-144).

При цьому, із відповіді в.о. директора Департаменту дозвільних процедур від 25.01.2021 вбачається, що у Реєстрі наявна інформація щодо повідомлення про початок будівельних робіт за №ЛВ 42 з 30.12.2016 на об`єкт «Будівництво індивідуального житлового будинку та господарські будівлі на АДРЕСА_1 , замовник будівництва ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 25, 71).

Звертаючись до суду з позовними вимогами ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» заявлено вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 10.09.2019 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з підстав приховання належного відповідачці ОСОБА_4 об`єкта нерухомого майна у вигляді земельної ділянки для уникнення стягнення на це майно у рахунок погашення боргу за договором оренди від 22.12.2017, що визначений на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019, яке набрало законної сили, і перебуває на виконанні, тобто вважає, що оспорюваний правочин містить ознаки фраудаторного правочину.

Відповідачка ОСОБА_4 не подавала відзиву щодо заявлених позовних вимог, участі у розгляді справи не приймала, при цьому відповідач ОСОБА_3 , який є апелянтом, фактично свої обґрунтування щодо заперечення позовних вимог та спростування висновків суду першої інстанції зводить до того, що ознаки фраудаторності у спірному правочині відсутні.

Колегія суддів виходить з того, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними правочинами.

Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18 (провадження № 61-13833св19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

В свою чергу, застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/ відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Схожі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, де Верховний Суд вказав, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції фраудаторності при односторонньому правочинові має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати односторонній правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься те, що внаслідок вчинення одностороннього правочину відбувається унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг майна.

Колегія суддів також враховує, що Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2018 року № 2-р (ІІ)/2019).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 07 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до положень частини четвертої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Як вбачається із змісту листа приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Михайловського С.В. від 02.03.2021 № 733, у ході проведення виконавчих дій встановлено, що боржнику ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка пл. 0,1 га призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яку вона 10.09.2019 разом з об`єктом незавершеного будівництва відчужила ОСОБА_3 за відповідно завідомо заниженою вартістю з метою уникнення відповідальності перед кредитором згідно рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 (а.с. 18, 19).

Поряд з цим, колегія суддів не може розділити зміст цього листа та не погоджується з доводами позивача про те, що приватний виконавець Михайловський встановив суб`єктивне відношення ОСОБА_4 до сплати заборгованості, яка у неї виникнула перед позивачем, а також вчинення нею правочину за завідомо заниженою вартістю, оскільки такі обставини можуть бути встановлені лише судом у межах відповідного судового провадження, при цьому виконавець може лише констатувати фактичні обставини (дії та події), які стосуються сторін виконавчого провадження та були встановлені ним у межах наданих йому повноважень.

Так, боржником, як стороною виконавчого провадження, є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення (ст. 15 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. 5 ст 26 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

З Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що ВП № 64163215, у якому боржником є ОСОБА_4 відкрито приватним виконавцем Михайловським С.В. 15.01.2021.

Зазначене дійсно підтверджує те, що виконавче провадження з виконання рішення Господарського суду Львівської області у справі № 914/477/19, яким стягнуто з відповідачки ОСОБА_4 на користь позивача відповідну заборгованість, відкрито лише 15.01.2021, тоді як оспорюваний правочину був укладений 10.09.2019, тобто більше ніж на 1 рік та 4 місяці раніше.

Крім цього, оскільки оспорюваний правочин був відплатним та продавець ОСОБА_4 набула кошти у розмірі 300000 грн., доводи про те, що остання перестала були платоспроможною є неправильними.

Не може залишатися поза увагою апеляційного суду і те, що заборгованість ОСОБА_4 згідно рішення Господарського суду Львівської області від 03.06.2019 перед ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» становить 212 663 грн 45 коп, тобто значно менше коштів, які були нею отримані за відплатним договором, а саме рішення ухвалено без її участі.

Таким чином, сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину після ухвалення судового рішення про стягнення коштів, за відсутності чітких доказів про те, що боржник знала про наявність такого, при цьому задовго до відкриття виконавчого провадження, як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Більше того, колегія суддів враховує наявність відкритого виконавчого провадження, що дозволяє приватному виконавцю вчиняти весь комплекс заходів та дій з метою примусового виконання судового рішення, при цьому, можливості повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, однак докази про таке у матеріалах справи відсутні, а судом не встановлені (ст.ст 18, 37 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Таким чином, доводи сторони позивача ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», як і висновок суду першої інстанції щодо неплатоспроможності відповідачки ОСОБА_4 , є виключно припущеннями та жодним чином не доведеними.

Натомість, із листа приватного виконавця слідує, що у ОСОБА_4 наявні відкриті рахунки у відповідних фінансових установах, на які ним накладено арешти (т.1 а.с 140).

При цьому, звернувши до виконання рішення суду від 03.06.2019, яке набрало законної сили 28.06.2019, лише у січні 2021 року стягувач ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп», як юридична особа, повинен розуміти про наявність відповідних ризиків та застережень у зв`язку із цим.

Крім цього, як зазначає відповідач ОСОБА_3 , він не перебуває із відповідачкою ОСОБА_4 у родинних відносинах будь якого ступеня спорідненості.

Також колегія суддів враховує те, що оспорюваний договір є відплатним, як зазначалося вище, а продаж земельної ділянки вчинено вище ринкової ціни.

Так згідно наявного у матеріалах справи Звіту про оцінку земельної ділянки пл. 0,1 га кадастровий номер :12:003:0038, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та розташована на АДРЕСА_1 , ринкова вартість такої становить 298757,0 грн (т. 1 а.с. 112).

У матеріалах справи також наявна Рецензія на зазначений Звіт, у якій йдеться про те, що Звіт відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна (т. 1 а.с. 113).

Будь які докази, які б спростовували вартість оцінки земельної ділянки пл. 0,1 га кадастровий номер :12:003:0038 чи прямо свідчили про занижену оцінку такої, суду не надано.

Згідно із п. 2 договору купівлі-продажу земельної ділянки продаж такої вчинено за 300000,00 грн., сторони дійшли згоди з цього приводу і така сума повністю сплачена покупцем і отримана продавцем до підписання договору.

Що стосується обставин будівництва на спірній земельній ділянці та виконання відповідних будівельних робіт в принципі, колегія суддів у цьому контексті повністю погоджується із висновками місцевого суду та виходить з того, що такі не стосуються предемету даного спору про визнання правочину недійсним.

Крім цього, слідуючи зміст оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.09.2019 та Витягу з державного земельного кадастру від 02.09.2019 №НВ-01, на земельній ділянці пл. 0,1000 га, що на АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваного договору відсутнє будь яке нерухоме майно.

Більше того, власне будівництво будинку, а у подальшому виготовлення на такий технічного паспорту відповідачем ОСОБА_3 , свідчить про створення реальних правових наслідків оспорюваним правочином.

Таким чином, вирішуючи спір щодо недійсності оспорюваного у цій справі договору купівлі-продажу, апеляційний суд встановивши усю повноту обставини спірних правовідносин, наявність боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед позивачем, що встановлено рішенням суду, при цьому недоведеність належними та допустимими доказами існування умислу у діях відповідачів при укладенні оспорюваного договору, які б свідчили про наявність ознак фраундаторного правочину, дійшов висновку, що позов ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про підставність доводів апеляційної скарги, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів приходить переконання про відсутність підстав для задоволення позову та як наслідок скасування рішення по суті спору, скасуванню підлягає і додаткове рішення Городоцького районного суду Львівської області від 13 травня 2022 року, яким у зв`язку із задоволенням позовних вимог стягнуто судові витрати на правову допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Таким чином, з позивача ТзОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» на корсить ОСОБА_3 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3405,00 грн. сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року та додаткове рішення цього ж суду від 13 травня 2022 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовити.

Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3405 (три тисячі чотириста п`ять) гривень 00 копійок сплачений за подання апеляційної скарги. Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 22 листопада 2022 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк