Провадження № 2/638/1498/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретарів Дубровської О.А., Межирицької В.Ю., Куценко К.Д.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача Мух К.Б., Прилипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

встановив:

Адвокат Мартовицький Кирило Вікторович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить стягнути суму майнової шкоди у розмірі 26 409,30 грн. та моральну шкоду у сумі 30 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в провадженні Дзержинського районного суду м.Харкова перебувала справа про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ст.173 КУпАП. Матеріалами справи встановлено, що відповідач своїми діями завдав автомобілю, який належить позивачу, пошкодження у виді відбитого зовнішнього лівого дзеркала та корпусу дзеркала заднього виду. На час подання позовної заяви до суду ОСОБА_3 добровільно відшкодувати завдані збитки відмовляється. Зазначає, що окрім майнової шкоди ОСОБА_2 неправомірними діями відповідача також завдано моральну шкоду, яка полягає у нервових розладах та душевних стражданнях, зокрема порушився звичайний уклад його життя, крім того у зв`язку із пошкодженням автомобіля порушився уклад роботи позивача, він був змушений користуватися допомогою сторонніх осіб щодо пересування як по місту так і за його межами, що також тягне за собою значні матеріальні та моральні збитки. На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовну заяву необґрунтованою. Зазначив, що з наданих представником позивача до суду доказів не вбачається за можливе встановити заподіяння шкоди відповідачем автомобілю позивача, а також внаслідок чого саме заподіяно шкоду його майну, не доведено ані обсягу збитків, ані пов`язаність даних збитків з відповідачем. Вказує, що наданий до матеріалів позовної заяви розрахунок не дає підстав вважати, що вказані у ньому товари і послуги були справді придбані та отримані позивачем. Також позивачем жодними доказами не доведено наявність причинного зв`язку між діями відповідача та заподіяної йому шкоди. Крім того зазначає, що за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173 КУпАП, вина відповідача не була встановлена, а провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, що виключає підстави звернення до суду із вказаними вимогами. А отже, обставини за яких була завдана шкода автомобілю позивача, та яка саме була заподіяна шкода, залишаються невстановленими. Так само вважає, що позивачем не обґрунтований факт завдання йому моральної шкоди саме у такому розмірі, і саме внаслідок дій відповідача, що свідчить про недоведеність позовних вимог. Зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення, на який посилається представник позивача, не може розцінюватись як належний і допустимий доказ вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, оскільки він не відповідає вимогам до протоколу, які ставляться законодавством, про що свідчить неодноразове повернення адміністративного матеріалу на дооформлення судом. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представником відповідача подано до суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначає, що станом на час, коли нібито відповідач завдав шкоду автомобілю позивача, автомобіль, не перебував у власності позивача, оскільки зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що останній набув право власності на зазначений автомобіль 08.09.2020 року на підставі договору купівлі-продажу, а отже не має права вимагати відшкодування збитків як особа, майну якої було завдано шкоди.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 05.10.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

Після відкриття провадження у справі ухвалою суду від 30.11.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 17.03.2021 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 09.08.2022 року задоволено клопотання представника відповідача щодо проведення судових засідань у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та в додаткових письмових поясненнях, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , пенсіонер, показав, що він є тестем відповідача. Зазначає, що зі ОСОБА_2 , позивачем по справі, не знайомий та ніколи його не бачив, з зятем ОСОБА_3 має дуже гарні відносини. Вказує, що 23 квітня 2020 року він чекав на приїзд доньки з ОСОБА_3 . Останні приїхали близько 17:00 години і повідомили, що у дворі будинку невідома людина перегородила своїм автомобілем в`їзд, через що вони вимушені були шукати водія автомобіля. Свідок зазначив, що з 17:00 години вони усі разом готували вечерю, з 18:00 по 19:00 вечеряли. Суфі весь час був вдома, нікуди не виходив та залишився ночувати.

Суд, заслухавши вступне слово представників сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оглянувши матеріали справи про адміністративне правопорушення, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Щодо належності позивача у даній справі, суд зауважує наступне.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує. Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до ст.396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно. Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною 2 статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Враховуючи викладене, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14, а тому ОСОБА_2 є належною особою, яка має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу, яким він правомірно володів на момент ДТП.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в період спірних правовідносин на відповідній правовій підставі користувався транспортним засобом «LEXUS» д.н. НОМЕР_1 , право власності на яке за ним зареєстровано 08.09.2020 року на підставі договору купівлі-продажу, з перереєстрацією транспортного засобу, д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 .

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав вважати позивача неналежним у даній справі.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При цьому згідно ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Мартовицький К.В. посилався на те, що відповідач у справі - ОСОБА_3 завдав автомобілю позивача пошкодження у вигляді відбитого зовнішнього лівого дзеркала та корпусу дзеркала заднього виду.

Зазначені обставини, на думку сторони позивача, підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення серія АПР18 №470534, складеного відносно ОСОБА_6 за ст.173 КУпАП та матеріалами, зібраними працівниками поліції під час його оформлення.

В обґрунтування розміру завданої майнової шкоди, представником позивача до суду наданий Рахунок на оплату №2499 від 09.09.2020 року, виданий ТОВ «АРТ-ЛЕКС ЛТД» на загальну суму 26 409, 30 грн.

Під час розгляду справи судом встановлено, що за зверненням ОСОБА_2 відносно ОСОБА_6 11.05.2020 року було складено протокол про адміністративне правопорушення серії АПР18 №470534 за ст.173 КУпАП.

Так, статтею 173 КУпАП передбачена відповідальність за дрібне хуліганство, тобто нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку. Громадський порядок це обумовлена потребами суспільства система врегульованих правовими та іншими соціальними нормами система відносин, що складаються у громадських місцях в процесі спілкування людей, і яка має на меті забезпечення спокійної обстановки суспільного життя, нормальних умов для праці і відпочинку людей, для діяльності державних органів, а також підприємств, установ та організацій. Відмінною особливістю дрібного хуліганства від хуліганства, що наказується в кримінальному порядку, є те, що воно не має характеру грубого порушення громадського порядку, яке причиняє суттєву шкоду суспільним відносинам, правовим та законним інтересам громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого коментованою статтею, полягає у нецензурній лайці в громадських місцях, образливому ставленні до громадян та інших діях, що порушують громадський порядок і спокій громадян (формальний склад). Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є місце його скоєння, а саме громадське місце, яке дістало законодавче визначення як частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, зокрема під`їзди, а також підземні переходи, стадіони (Закон України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» від 22.09.2005 р. № 2899-1У).

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі прямого або непрямого умислу. Особа усвідомлює, що її дії протиправні, вона передбачає, що в результаті їх здійснення будуть порушені громадський порядок і прагне до цього. Елементом суб`єктивної сторони дрібного хуліганства є також мотив задоволення індивідуальних потреб самоствердження шляхом ігнорування гідності інших людей.

Зі змісту протоколу серії АПР18 №470534 від 11.05.2020 року вбачається, що 23.04.2020 року біля 19.00 години гр. ОСОБА_3 у дворі будинку АДРЕСА_1 образливо чіплявся до гр. ОСОБА_2 , при цьому пошкодив його автомобіль Lexus д.н.з. НОМЕР_4 . Згідно протоколу правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 26 953,40 грн.

Згідно протоколу огляду місця події від 23.04.2020 року з фототаблицею, який міститься в матеріалах справи про адміністративне правопорушення, вбачається, що місцем огляду є ділянка місцевості, а саме місце для паркування автомобілей, що за адресою: АДРЕСА_2 , де на своїх колесах стоїть автомобіль Lexus д.н.з. НОМЕР_4 . На момент огляду передні пасажирські праві дверцята відчинені. Під час огляду місця події виявлено пошкодження автомобілю, а саме пошкоджено ліве бокове переднє дзеркало. Іншого не виявлено.

Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.07.2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_6 за ст.173 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності.

З показів ОСОБА_5 , допитаного в судовому засіданні в якості свідка, вбачається, що 23 квітня 2020 року ОСОБА_3 та його донька, яка є дружиною відповідача, приїхали близько 17:00 години у гості та з 17:00 години ОСОБА_3 весь час був вдома, нікуди не виходив та залишився ночувати.

У суду немає підстав для сумніву у достовірності показів свідка, який попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги. Крім того, факт перебування ОСОБА_6 23.04.2020 року о 19 годині за адресою, зазначеною у протоколі, також заперечується стороною відповідача.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ст.11 ЦК України).

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, та за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто згідно сукупного аналізу наведених правових норм підставою для цивільно-правовою відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, яке включає як складові елементи: шкоду, противоправне діяння особи, котра її заподіяла, причинний зв`язок між ними, а також вину заподіювача шкоди.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, закріплено в ст.23 ЦК України, а підстави для такого відшкодування передбачені ст.1167 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Разом із тим, відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Проте само по собі звернення позивача до правоохоронних органів із заявою про вчинення правопорушення не є відповідним доказом доведеності усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності та не свідчить про протиправність дій відповідача і завданням цим матеріальної та моральної шкоди іншій стороні.

Відтак, суд вважає, що позивач реалізовував своє право на звернення, передбачене статтею 40 Конституції України. Однак, посилання позивача (його представника), зазначені у позові, суд вважає необґрунтованими, та такими, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Даний висновок суду ґрунтується на зібраних у справі доказах, наведених вище.

Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідносячи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів спричинення відповідачем матеріальної та моральної шкоди позивачу суду не надано. Зокрема відсутні докази спричинення шкоди винними діями відповідача, причинного зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями заподіювача такої шкоди.

Також суд зазначає, що позивачем (його представником) не надано доказів і судом не здобуто таких доказів на підтвердження фактів вчинення відносно позивача неправомірних чи злочинних дій з боку відповідача.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Крім того за змістом пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76ЦПК України).

В статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи аргументи, викладені сторонами по справі в судовому засіданні та у заявах по суті справи, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, оскільки позивач та його представник, на виконання свого процесуального обов`язку не надали належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається сторона позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, стороною позивача не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Питання розподілу судового збору суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 10-12, 76-82, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 15.08.2022 року.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_5 , АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 ;

третя особа: ОСОБА_4 , АДРЕСА_5 .

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк