КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №362/6595/21 Головуючий у І інстанції Ковбель М.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Журби С.О. , Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 11 травня 1989 року між сторонами було укладено шлюб.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду від 18 січня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

11 жовтня 2006 року за договором купівлі-продажу подружжя придбало земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:015:0031 та в подальшому на ім`я відповідачки 18 серпня 2008 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № .

На вказаній земельній ділянці, за спільні кошти подружжя у 2006 році було побудовано житловий будинок з прибудинковими господарськими будівлями та спорудами, у зв`язку із чим у листопаді 2006 року Васильківське бюро технічної інвентаризації завело Інвентаризаційну справу на домоволодіння. Також за спільні кошти подружжя, було здійснено добудову вказаного будинку, що 03 січня 2013 року було зареєстровано в інвентаризаційній справі на домоволодіння .

Просив суд визнати житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,7 кв.м., житловою площею 45 кв.м. з прибудинковими господарськими спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,0909 га кадастровий номер :01:015:0031 площею 0,10 га об`єктом спільної сумісної власності.

Визнати за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку та Ѕ частину земельної ділянки площею 0,0996, кадастровий номер :01:015:0031 площею 0,10 га.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховані та не досліджені важливі обставини, які мають значення для встановлення об`єктивної істини, не взято до уваги факти та докази, надані відповідачкою для доведення своєї позиції. Таким чином, оскаржуване рішення суду є необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Скаржниця вважає, що суд голослівно зазначив, що відповідачка обґрунтовувала свою позицію тим, що спірна земельна ділянка належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки була придбана за кошти, які були виручені нею від продажу власної квартири. При цьому суд піддав сумніву цей факт через те, що квартира апелянта була продана нею за 25 000 грн., а спірна земельна ділянка придбана за 42 000 грн., що свідчить про відсутність підстав вважати придбану у шлюбі земельну ділянку особистою власністю апелянта.

Однак такі висновки суду скаржниця вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. Зокрема у відзиві на позовну заяву відповідачка стверджувала, що спірна земельна ділянка була придбана за спільні кошти подружжя, однак спірний будинок будувався за кошти виручені від продажу квартири, що була особистою приватною власністю апелянта.

Скаржниця не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, щосторони спільно побудували спірний будинок. Зазначає, що спірний будинок був зареєстрований на праві власності за апелянтом 23 червня 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Васильківської міської ради.З наведеного слідує, що право власності на спірний будинок у відповідачки виникло у 2020 році, тобто через 7 років після розірвання шлюбу між сторонами. До цього, в 2019 році спірний будинок був пред`явлений апелянтом до прийомки в експлуатацію, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КС 22 від 12 грудня 2019 року та технічного паспорта від 27 листопада 2019 року.

Тобто саме відповідачкою було завершено будівництво спірного будинку та оформлено документи для прийомки його до експлуатації.

Виходячи з письмових доказів по справі, на момент розірвання шлюбу між сторонами спірний будинок мав статус незавершеного будівництвом житлового будинку. У зв`язку з цим позивач, після розрівняння шлюбу з відповідачкою мав, право звернутись з позовом до суду про визнання за ним права власності на половину вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів будинку, або з урахуванням конкретних обставин просити суд залишити його одній стороні, а іншій присудити грошову компенсацію. Також позивач мав право звернутись з позовом до суду, в якому просити здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Попри те, позивач не скористався своїм правом після розірвання шлюбу на поділ спільного майна подружжя та не захистив своїх прав у встановленому порядку.

Обраний позивачем спосіб захисту відповідачка вважає невірним, виходячи з того, що вже після розірвання шлюбу між сторонами, спірний будинок змінив свій правовий статус з «незавершеного будівництвом житлового будинку» на «житловий будинок», що є різними правовими категоріями, з огляду на вищенаведені висновки та обґрунтування.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не зважив на заяву апелянта про застосування строків позовної давності, про застосування яких апелянтом було заявлено у відзиві на позовну заяву. Протягом восьми років після розірвання шлюбу, позивач не звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, знаючи, що апелянт має можливість в будь-який момент добудувати спірний будинок, прийняти його в експлуатацію, оформити на нього право власності, як титульний власник та без згоди позивача продати чи подарувати будинок. При вжитті апелянтом зазначених вище процедур, статус незавершеного будівництвом житлового будинку, що був об`єктом права спільної сумісної власності сторін, зникне у зв`язку із зміною юридичного статусу об`єкта.

Виходячи з наведених обставин, на думку апелянта, позивачем було пропущено строки позовної давності для звернення з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача. У відзиві позивач наголошує на тому, що позов ним поданий у межах позовної давності, оскільки про оформлення права власності на будинок на ім`я відповідачки він дізнався лише після подання нею позову про визнання його таким, що втратив право користування спірним будинком.

Щодо доводів апеляційної карги про те, що будинок був добудований відповідачкою, позивач з ними не погоджується. Зазначає, що будинок в 2006 році був підключений до газопостачання та енергопостачання. Вся родина була зареєстрована в будинку і проживала в ньому. В 2013 році подружжям також була здійснена добудова до будинку.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити і залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шумило Н.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Дуля Т.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 травня 1989 року між сторонами був зареєстрований шлюб, який рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 січня 2013 року у цивільній справі № 1008/7378/12 було розірвано.

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Васильківської міської державної нотаріальної контори Пячецькою Л.М., відповідачка купила земельну ділянку кадастровий номер :01:015:0031 площею 0,10 га цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за 42000,00 гривень. Пунктом 13 Договору зазначено, що даний договір укладається за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_2 .

На підставі вказаного договору купівлі-продажу на ім`я відповідачки 18 серпня 2008 року було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № .

Із інвентаризаційної справи на домоволодіння суд першої інстанції встановив, що на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , у 2006 році було побудовано житловий будинок з прибудинковими господарськими будівлями та спорудами, та 03 січня 2013 року було здійснено добудову вказаного будинку.

23 червня 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що земельна ділянка та будинок набуті сторонами в період шлюбу, отже є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу у рівних частках.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками першої інстанції, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

З урахуванням ч.ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи містять докази, які доводять будівництво будинку у період перебування сторін у шлюбі. Доказів на спростування обставин будівництва будинку в період шлюбу, відповідачка суду не надала. Сам факт реєстрації права власності на будинок за відповідачкою змінює лише статус будинку з «об`єкта незакінченого будівництвом» на «житловий будинок», однак не змінює того факту, що будинок був зведений подружжям в період шлюбу.

Відповідачка також не заявляла вимог щодо визнання будинку особистою приватною власністю або про відступ від рівності часток подружжя у спільній сумісній власності на будинок і збільшення її частки у праві власності з врахуванням понесених нею особисто витрат на будівництво або добудову будинку.

Отже, як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів, спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка та житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, на кого з подружжя було зареєстровано таке нерухоме майно.

Зазначене також узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постанові суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. А саме у вказаній постанові суду підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Щодо доводів відповідачки про подання позову за спливом позовної давності.

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина перша - друга статті 20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження 61-5400св19)».

Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач зазначав, що про порушення його права, а саме реєстрації права власності на будинок за відповідачкою, він дізнався лише в листопаді 2020 року, коли ОСОБА_1 пред`явила до нього позов про визнання таким, що втратив право користування будинком.

Ці доводи позивача відповідачкою спростовані не були,отже у суду не було підстав для відмови у позові за спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2022 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач

Судді: