ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/26/21 Номер провадження 22-ц/814/2958/22Головуючий у 1-й інстанції Бєссонова Т.Д. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Триголова В.М.

суддів Дорош А.І. , Лобова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2021 року, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування договору №б/н від 10.09.2007 року

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»(далі- АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості .

Позов мотивовано тим, що 10 вересня 2007 року відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк», (наразі діє на підставі Ліцензії НБУ №22 від 05.10.2011 року), з метою укладення договору про надання банківських послуг шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ«ПриватБанк».

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

Згідно вказаного договору ОСОБА_1 отримала кредит. Ліміт кредитного розміру збільшився до 37000грн.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 15 листопада 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 60 100,85грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 48810,04грн.; заборгованість за поточним тілом кредита 0,00- грн.; заборгованість за простроченим тілом кредита - 48810,04 грн; заборгованість за нарахованими відсотками - 0,00 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 11290,81грн.; нарахована пеня- 0,00 грн; нарахована комісія - 0,00 грн.

Вказану заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 10 вересня 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути в судовому порядку з ОСОБА_1 на свою користь.

У січні 2021 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування договору №б/н від 10.09.2007 року.

У зустрічному позові ОСОБА_1 просила скасувати договір №б/н від 10.09.2007 року , адже з таблиць наданих АТ КБ «ПриватБанк» вбачається , що вона погасила всю існуючу заборгованість , а нарахування на які посилається позивач зроблені незаконно та з порушенням чинного законодавства.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2021 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ«ПриватБанк» заборгованість у розмірі 60100,85грн. за кредитним договором №б/н від 10.09.2007 року та судові витрати у вправі в розмірі 2102,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування договору №б/н від 10.09.2007 року - відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту та заборгованість за простроченими відсотками в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а тому суд прийшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 мотивовано тим, що судом встановлено обізнаність ОСОБА_1 щодо умов договору , що засвідчено її особистим підписом у довідці про умови кредитування , хоча ОСОБА_1 наполягає на протилежному . Активне користування коштами також свідчить про прийняття умов договору , з огляду на що суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову.

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи , порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, вважає що рішення є необґрунтованим та незаконним , прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження матеріалів справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не підписувала заяви про отримання кредиту. Також апелянт зазначає , що їй не відомо про жодні кредитні картки, які вона отримувала за словами АТ «ПриватБанк», та які діють до 04.11.2023 року.

У травні 2022 року до суду від представника АТ «ПриватБанк» - Полфьорової Я.В. надійшли письмові пояснення на апеляційну скаргу , у яких остання зазначала що доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі матеріалами справи не підтверджуються. Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 10 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № б/н згідно до якого відповідачеві було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості. Кредитний ліміт поступово збільшився до 37000,00 гривень.

Довідкою про зміну умов кредитування по картковому рахунку підтверджується , що спочатку 10.09.2007 року було встановлено кредитний ліміт у сумі 500,00 грн., який неодноразово збільшувався , станом на 11.03.2019 року кредитний ліміт збільшено до 37 000 грн., 01.06.2020 року відбулася остання зміна кредитного ліміту , кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.

Також, як вбачається з матеріалів справи, в заяві позичальника від 10.09.2007 року зазначена процентна ставка по кредиту 3% в місяць на залишок заборгованості. У зазначеній заяві, що підписана сторонами, відсутні інші умови договору.

Взяті на себе зобов`язання відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим , станом на 15 листопада 2020 року, утворилась заборгованість у розмірі , 60100,85грн., яка складається з заборгованості за простроченим тілом кредиту - 48810,04 грн.; заборгованості за простроченими відсотками - 11 290,81грн. , що підтверджується відповідним розрахунком АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.15-16).

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини 2 статті 1046 ЦК України).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що підписана ОСОБА_1 заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг від 10 вересня 2007 року у сукупності з випискою про рух коштів по рахунку , з якої вбачається активне користування позичальником кредитними коштами шляхом зняття готівки в банкоматах відділень банку, перерахування коштів на інші рахунки, повернення кредитних коштів позивачу (погашення обов`язкових платежів), поповнення рахунку мобільного оператора, оплати послуг за придбані товари в закладах торгівлі, підтверджують факт визнання ОСОБА_1 договірних кредитних відносин з АТ КБ «ПриватБанк».

Суд зазначає, що підписана ОСОБА_1 заява, містила умови , щодо базової відсоткової ставки по кредиту у розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості, своїм підписом ОСОБА_1 засвідчила свою згоду на вказані умови кредитування.

Апелянт аргументуючи свою скаргу посилається на те , що заяву вона не підписувала, тож відповідно у договорі № б/н від 10.09.2007 року міститься не її підпис, та колегія не приймає вказаний аргумент до уваги, адже ОСОБА_1 а ні при розгляді справи судом першої інстанції, а ні при подачі апеляційної скарги не заявлялося жодних клопотань про проведення почеркознавчої експертизи для встановлення факту , чи вчинений цей підпис особисто ОСОБА_1 чи іншою особою, чи нанесено комп`ютером.

ОСОБА_1 вірно зазначено , що у договорі б/н від 10.09.2007 року не визначено строк дії цього договору, тож строк позовної давності розраховується відповідно до того, що останній рух грошових коштів по картці був здійснений 04.11.2020 року. Зважаючи на те , що ОСОБА_1 здійснювала активне користування кредитними коштами строк позовної давності переривався, що підтверджується копією виписки, та закінчується 04.11.2023 року (т.1, а.с.39-50)

Більше того , при ухваленні рішення суд звертає увагу на Перелік типових документів затверджених наказом Міністерства юстиції України від 05.11.2014 року №578/5, зазначаючи , що банківська виписка має статус первинного документу.

Відтак колегія вважає, що виписка по рахункам є належним доказом , адже на підставі виписки , безпосередньо, і була розрахована заборгованість ОСОБА_1 , тож АТ КБ «ПриватБанк» доведено його право вимагати виконання свого зобов`язання ОСОБА_1 у сумі 60 100,82 грн.

Як видно з матеріалів справи, скаржником ОСОБА_1 не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог а отже, суд вважає їх безпідставними.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий: В.М.Триголов

Судді : А.І. Дорош

О.А.Лобов