СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10843/17

пр. № 2/759/65/22

29 листопада 2022 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Журибеда О.М.,

за участю секретаря - Багінської І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить, з врахування заяви про збільшення позовних вимог: - скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.07.1997 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (наказ від 24.06.1997 № 235-С), зареєстрованого в Бюро 22.07.1997 за № 445/31475, та зареєструвати (зобов`язати уповноваженого державного реєстратора прав на нерухоме майно зареєструвати) за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 ; - усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування своїм майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ ОСОБА_1 й уповноваженим ним особам до майна - квартири АДРЕСА_1 ; - залишити без розгляду позовну вимогу про вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; - вирішити питання про розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2020 року задоволено позов ОСОБА_1 : визнано квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частини вказаної квартири. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на вказану квартиру у вказаних реєстрах не зареєстровано. Відповідно до довідки КП КМР «КМБТІ» від 05.08.2021 року вказано, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, спірна квартира на праві власності зареєстрована за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності. Саме у зв`язку з наявністю зареєстрованого за відповідачем права власності на квартиру, позивач не має змоги здійснити реєстрацію свого права власності на частини цієї квартири. Щодо порушеного права на користування квартирою позивач зазначає, що до кінця минулого літа (2016 року) позивач 2-3 рази на місяць навідувався у спірну квартиру, мав ключі від квартири та отримував поштову кореспонденцію. Відповідач не перешкоджала позивачу в користуванні та проживанні у спірній квартирі, а у разі моєї відсутності по телефону повідомляла про надходження поштової кореспонденції. Отже, позивач не втратив інтерес до спірної квартири, однак не проживає в ній з метою уникнення сварок, скандалів, які могли виникнути між сторонами. На початку літа 2016 року відповідач безпідставно почала вимагати у позивача велику суму грошей, без жодних обгрунтувань. Не отримавши гроші, вона ініціювала сварки та скандали між ними, що ускладнило спільне користування квартирою та проживання в ній. Відповідач змінила замки, у зв`язку з чим позивач не може потрапита до квартири.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.11.2017 року у справі відкрито провадження та призначено судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.01.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2018 року позов залишено без розгляду.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 13.08.2018 року, ухвали Святошинського районного суду від 17.01.2018 року та 26.03.2018 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду перешої інстанції.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року відкрито провадження у праві та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.11.2018 року зупинено провадження по справі до набрання законної сили судовим рішенням № 759/10900/17.

02.11.2020 року згідно розпорядження № 482 здійснено повторний авторозподіл справи, у зв`язку з відстороненням судді Величко Т.О. від здійснення правосуддя, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені процесуаьним законом.

Ухвалою Святошинського районного суду від 14.05.2021 року справу прийнято до провадження судді Журибеди О.М., провадження поновлено та призначено до слухання в судовому засіданні.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.11.2022 року заяву представника позивача ОСОБА_4 про залишення позовних вимог в частині вселення без розгляду - задоволено, позовні вимоги про вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явились, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.09.2021 року, за вказаними парматрами, а саме пошук в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - відомості відсутні (а.с. 129).

Як вбачається з інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 05.08.2021 року КВ-2021 № 30817, згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності виданого 02.07.1997 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та зареєстрованого в Бюро 22.07.1997 за реєстровим № 445/31475 (а.с.130).

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2020 року позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя задоволено: - визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 ; - визнано за ОСОБА_1 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 ; - визнано за ОСОБА_2 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 124-125).

Постановою Київського апеляційного суду від 06.04.2021 року, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , залишено без задоволення (а.с. 126-128).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК Українио бставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Приписами частини 1 статті 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі й шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю (негаторний позов).

Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 - застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 386 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За таких обставин суд приходить до висновку про доведеність факту чинення відповідачем перешкод позивачу в здійсненні ним права користування належною йому квартирою на праві власності на частки вказаної квартири, у зв`язку із чим вважає вимоги про усунення таких перешкод законними та обґрунтованими.

Спосіб захисту, обраний позивачем, шляхом зобов`язання відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою шляхом надання вільного доступу до неї відповідає змісту порушеного права та характеру порушення.

Щодо позовної вимоги про скасування реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру та зареєструвати за позивачем право вланості на частини спірної квартири, суд зазначає наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16.

Крім того, в рамках розгляду зазначеної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Посилаючись на наявність порушеного права ОСОБА_1 , його представник посилалася на те, що з метою забезпечення можливості здійснення державної реєстрації визначеного рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2022 року права власності позивача на частини спірної квартири не обхідно вирішити питання про скасування реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру та зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на частини квартири, оскільки підставою для відмови в державній реєстрації прав є наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Однак суд вважає, що вкзана вимога позивача про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 , на квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвати за позивачем право власності на частину спірної квартири є передчасною, оскільки представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його права, зокрема, не надано доказів звернення останнього до державного реєстратора та відмови в державній реєстрації його права власності на частину спірної квартири, а тому в цій частині позовних вимог, слід відмовити.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задволенню, в частині усунення перешкод у здійсненні ОСОБА_1 права користування своїм майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ ОСОБА_1 й уповновженим ним особам до майна - квартири АДРЕСА_1 , оскільки позивач є власником частини квартири, а тому відповідач не маює права чинити йому перешкоди у здійсненні права власності.

Керуючись ст.ст. 2, 10-12, 80, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою- задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування своїм майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 надати вільний доступ ОСОБА_1 й уповноваженим ним особам до майна - квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда