Номер провадження 2/754/426/22
Справа №754/6309/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 18 липня 2022 року)

14 липня 2022 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/6309/21

ОСОБА_1 - позивач

Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» - відповідач

Дочірнє підприємство «Чорноморнафтогазінвест» публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» - третя особа

Вимоги позивача: стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки те середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

Тур В.А. - адвокат позивача

Варданян А.А. - адвокат відповідача

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом з найменуванням про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки заробітної плати. Позов, вимоги якого неодноразово збільшувались у частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення судового рішення, обґрунтовується тим, що при звільненні позивача з роботи за сумісництвом із позивачем не був своєчасно проведений розрахунок при звільненні, тому, позивач просив стягнути з відповідача: 123272,73 грн. - невиплаченої заробітної плати, 28271,21 грн. - компенсації за невикористані дні відпустки та 261710,36 грн. - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 16.11.2018 по 14.07.2022, а також позивач просив покласти на відповідача судові витрати.

Справа перебувала у провадженні судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_3 під головуванням якої постановлено ухвалу від 23.04.2021 про відкриття провадження у справі.

У зв`язку із звільненням судді ОСОБА_3 справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Новим головуючим постановлено ухвалу від 09.11.2021 про прийняття справи до свого провадження та призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.06.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач зі своїм адвокатом позовні вимоги пред`явленні саме виключно до відповідача підтримали, а адвокат відповідача позовні вимоги не визнав посилаючись на відсутність підстав для задоволення позову. Також позивач адвокати сторін не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності третьої особи.

Третя особа в судове засідання не з`явилась і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надала, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином, як і всі учасники справи, зокрема, поштою, електронною поштою та SMS.

Крім того, Інформація про розгляд і рух справи розміщується на сайті суду і є загально доступною.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності третьої особи.

Вислухавши адвокатів сторін, дослідивши матеріали справи суд у судовому засіданні встановив наступне.

Згідно п. 1.1., п. 3.1. - п. 3.4., п. 5.1. п. 9.3. статуту третьої особи, затвердженого рішенням акціонера АТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», 1.1. ДП «Чорноморнафтогазінвест» створене відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ДАТ «Чорноморнафтогаз» (протокол № 2 від 18.11.2009). 3.1. Дочірнє підприємство є юридичною особою приватного права за законодавством України та набуло прав юридичної особи з дати його державної реєстрації. 3.2. Дочірнє підприємство здійснює свою діяльність відповідно до положень чинного законодавства України та цього статуту. 3.3. Дочірнє підприємство дії на основі повного господарського розрахунку, самофінансування і самооплатності, несе відповідальність за наслідки своєї господарської діяльності та виконання зобов`язань. 3.4. Дочірнє підприємство має самостійний баланс, поточні, валютні та інші рахунки в установах банків, фірмовий знак (символіку), торгову марку, емблему і товарний знак,круглу печатку, штампи, бланки, що містять найменування, банківські, поштово-телеграфні, інші реквізити, установлені для підприємств. 5.1. Засновником дочірнього підприємства є юридична особа - акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». 9.3. Директор призначається на посаду та звільняється наказом генерального директора засновника. Генеральний директор засновника укладає з директором трудовий договір. У трудовому договорі визначається строк його дії, права, обов`язки та відповідальність сторін, умови оплати праці, матеріального та соціального забезпечення, винагороди, умови внесення змін і доповнень до трудового договору та його припинення.

Між позивачем і відповідачем укладено «Трудовий договір з директором дочірнього підприємства «Чорноморнафтогазінвест» публічного акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» ОСОБА_1 » від 01.10.2012 та за текстом якого позивач вказується, як «Керівник», а відповідач вказується, як «Роботодавець».

Згідно п. 1.1., п. 3.1., п. 3.4. зазначеного трудового договору від 01.10.2012, 1.1. За цим трудовим договором керівник зобов`язується здійснювати керівництво господарською діяльністю ДП «Чорноморнафтогазінвест» ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз». 3.1. За виконання обов`язків, передбачених цим трудовим договором, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок коштів дочірнього підприємства, виходячи з встановленого керівнику: 3.1.1. Посадового окладу у розмірі 6000 грн. на місяць за фактично відпрацьований час за сумісництвом. 3.4. Виплата заробітної плати за фактично відпрацьований час та інших видів виплат здійснюється в порядку та в строки, визначені колективним договором дочірнього підприємства або наказом по підприємству згідно чинного законодавства.

Наказом відповідача від 01.10.2012 № 255-к позивача прийнято на роботу за сумісництвом на посаду директора третьої особи.

Наказом директора третьої особи від 16.11.2018 № 3-к припинено виконання обов`язків директора третьої особи.

Наказом відповідача від 16.11.2018 № 67-к позивача звільнено з роботи з посади директора третьої особи за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Пред`явивши позов позивач посилається на невиплату йому заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, тобто на не проведення відповідачем розрахунку з позивачем при звільненні останнього з посади директора третьої особи.

Згідно ст. 21 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів закладів освіти, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається. У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.

Згідно ст. 24 Закону україни «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається. У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.

Згідно ст. 116 і ст. 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21.04.2021 у справі № 304/1745/18, «Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями статті 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників таких юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така відповідальність передбачена, зокрема Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а у подальшому статтею 61 Кодексу України з процедур банкрутства. Основною метою такої субсидіарної відповідальності є притягнення винних осіб у доведенні до банкрутства до додаткової (субсидіарної) відповідальності і стягнення на користь кредиторів непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог. Крім того, при визначенні умов субсидіарної відповідальності необхідно враховувати, що зазначені особи (засновники, учасники, акціонери) можуть бути притягнуті до такої відповідальності лише в тих випадках, коли неспроможність (банкрутство) викликана їх вказівками або іншими винними діями. При зверненні до суду з відповідною вимогою, у тому числі при здійсненні ліквідаційної процедури, має бути доведено, що особа чи орган, що контролює юридичну особу, своїми діями довела боржника до стану, що не дозволяє йому задовольнити вимоги кредиторів. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 635/7642/16-ц (провадження № 61-42670св18) вказано, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.».

Згідно ч. 1 - ч. 3 ст. 51 ЦПК України, 1. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. 2. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. 3. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

З урахуванням вищевикладених положень статуту третьої особи та укладеного між позивачем і відповідачем трудового договору від 01.10.2012, а також норм трудового права судом ставилось на обговорення питання щодо проведення заміни первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі співвідповідача.

Проте, сторона позивача категорично заперечувала проти заміни відповідача вказаного в позові та проти залучення до участі у справі третьої особи, вказаної у позові в якості співвідповідача.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Визначення меж позовних вимог це виключне право позивача, яке ніким і нічим не може бути обмежене.

Вирішуючи спір виключно в межах заявлених стороною позивача позовних вимог і на яких сторона позивача наполягає, суд виходить з наступного.

Відповідно до вищевикладених положень норм права, статуту третьої особи та укладеного між позивачем і відповідачем трудового договору від 01.10.2012, позивач перебував у трудових відносинах за сумісництвом саме з третьою особою по справі і саме третя особа має здійснювати виплату належних позивачу коштів за роботу за сумісництвом, виплата яких передбачена трудовими правовідносинами за сумісництвом.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили про перебування позивача із відповідачем у трудових відносинах за сумісництвом та давали суду правові підстави для висновку про порушення трудових прав позивача за сумісництвом саме відповідачем вказаним у позові, сторона позивача суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Доводи сторони позивача про те, що відповідальність перед позивачем має нести саме відповідач вказаний у позові, як власник та засновник третьої особи, є помилковими, оскільки у трудових відносинах за сумісництвом позивач перебував саме з третьої особою, як самостійною юридичною особою.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги недоведеними.

За таких обставин у задоволенні позову відмовляється.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 1 і ч. 2, ч. 7 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 7. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 26, ).

Понесені позивачем судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: