У Х В А Л А

03 серпня 2022 року

м. Київ

Справа № 369/16588/18

Провадження № 14-59цс22

Велика Палата Верховного Суду у складі

судді-доповідача - Штелик С. П.,

суддів Анцупової Т. О., Британчука В. В., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Катеринчук Л. Й., Князєва В. С., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Ткачука О. С.,

перевірила дотримання порядку передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірини Євгенівни, третя особа без самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у складі суддіДубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман І. Є. (далі - державний реєстратор), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»), про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Позов мотивований тим, що 06 вересня 2007 року між ним і Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Правексбанк» (далі - ПАТ «КБ «Правексбанк») укладений кредитний договір № 416-026/07Р, за яким банк зобов`язався надати йому кредит в розмірі 2 525 000 грн. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ним і ПАТ «КБ «Правексбанк» 13 вересня 2007 року укладено договір іпотеки № 416-026/07Р, згідно з яким він передав банку в іпотеку нерухоме майно - незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 .

31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 416-026/07Р до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором та за договором від 06 червня 2017 року відступило право вимоги за договором іпотеки ОСОБА_2

20 вересня 2017 року державним реєстратором Лєйман І. Є. на підставі рішення за індексним номером 37223297 від 22 вересня 2017 року здійснено державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . Договір відступлення права вимоги від 02 червня 2017 року № 02/06/17, укладений між

ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», містить безумовні ознаки договору факторингу, водночас ОСОБА_2 не є банком чи фінансовою установою, тому не мав права укладати правочин, який має ознаки факторингу. Державний реєстратор здійснила реєстрацію права власності в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 без наявності необхідних документів, зокрема вимоги про усунення порушень, доказів факту завершення 30-денного строку на усунення порушень та сплату кредиту, копії кредитного договору, розрахунку заборгованості. Крім того, реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена без його оцінки.

Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297, від 22 вересня 2017 року, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року позов задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора (з відкриттям розділу), індексний номер: 37223297 від 22 вересня 2017 року, згідно з яким за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: незавершене будівництво житлового будинку (літера «А»), надвірні будівлі та споруди: огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), розташовані по АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки для зобов`язань, які виникли за кредитним договором, характерним є спеціальний суб`єкт, кредитодавцем може бути банк чи інша установа, яка має право на здійснення фінансових операцій, та внесена до реєстру фінансових установ. Фізична особа в будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги. З укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги. Аналогічна позиція вже була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 у справі № 909/968/16.

Отже, на підставі договору відступлення права вимоги від 06 червня 2017 року, укладеного між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Семеновою Г. В. за реєстровим № 1641, ОСОБА_2 не перейшло право вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 416-026/07Р, а відтак і не перейшло право вимоги за договором іпотеки від 13 вересня

2007 року № 416-026/07Р, яким було забезпечено виконання основного зобов`язання. Таким чином у ОСОБА_2 відсутнє і право реєструвати за собою право власності на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження, викладеного в зазначеному договорі іпотеки.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року змінено в мотивувальній частині, викладено її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, дійшовши висновку про невідповідність укладеного 02 червня 2017 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» і ОСОБА_2 договору про відступлення прав вимоги положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд залишив поза увагою статтю 204 ЦК України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину і згідно з якою вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована в силу вимог закону (нікчемність) або на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Вказаний договір про відступлення прав вимоги не є нікчемним, оскільки на рівні норм ЦК України або іншого закону відсутня вказівка про нікчемність правочину про відступлення права вимоги фізичній особі за кредитним договором. Отже, відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України такий договір є оспорюваним правочином. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц,у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16. В установленому законом порядку зазначені договори про відступлення прав вимоги судом недійсними не визнані і їх презумпція правомірності позивачем не спростована.

Разом з тим, позов ОСОБА_1 підлягає до задоволенння з наступних підстав. В позовній заяві позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора в тому числі з підстав порушення відповідачем ОСОБА_2 вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідач не здійснив оцінку предмета іпотеки.

В пункті 3.2.2 договору іпотеки сторони врегулювали порядок та спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору. Зокрема у п.п. 3.2.2.4. та 3.2.2.5 зазначено, що вартість предмета іпотеки визначається незалежним суб`єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна, а у випадку перевищення вартості предмета іпотеки над сумою майнових вимог іпотекодержатель зобов`язується сплатити різницю іпотекодавцю протягом 10 днів. Отже, і законом і договором іпотеки прямо визначена необхідність при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення його вартості на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Судом встановлено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу відповідач ОСОБА_2 не провів оцінку предмета іпотеки. Докази про проведення оцінки нерухомого майна та надання її реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, не надані відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції. Непроведення такої оцінки призвело до порушення прав позивача, передбачених пунктами 3.2.2.4-3.2.2.6 розділу 3.2.2 договору іпотеки та законом, щодо відшкодування йому перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що свідчить про неправомірність звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно і наявність підстав для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 і ТОВ «ФК «Довіра і гарантія» не містять доводів щодо незаконності рішення в частині не проведення оцінки нерухомого майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки, проте, перевіряючи законність судового рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів керується тим, що частина четверта статті 367 ЦПК України покладає на суд обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги. Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання вимог закону.

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить передати справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої, п`ятої статті 403 ЦПК України; скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення, яким позов залишити без задоволення; розподілити судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини щодо оцінки майна не входять до предмету доказування у межах предмету позову у цій справі. Ні Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ні Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 25 грудня

2015 року № 1127, не передбачено надання державному реєстратору звіту про оцінку майна. Зміст наведених правових норм засвідчує, що визначено вичерпний перелікобов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18).

Натомість у постанові Верховного Суду № 917/2101/17 від 19 червня 2019 року, на яку посилається суд апеляційної інстанції та яка у свою чергу була прийнята з посиланням на позицію Великої Палати Верховного Суду від 20 березня

2019 року № 306/2053/16-ц, зроблено висновок, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною при зверненні стягнення на майно у позасудовий спосіб та підлягає дослідженню при розгляді спору про скасування реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем.

Разом з тим така оцінка відповідачем проведена, а відповідний звіт про оцінку наявний у відповідача, яка має значення виключно у спорі про захист прав іпотекодавця, якщо ціна предмету іпотеки виявиться більшою за розмір забезпечених іпотекою вимог, та не є підставою для скасування рішення державного реєстратора.

При відсутності позовних вимог про визнання недійними договорів про відступлення прав вимоги, місцевий суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог та не постановивши рішення про недійсність цих договорів одночасно зазначив, що ці договори є недійсними.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19).

Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду керувалася такими міркуваннями.

Суди встановили, що 06 вересня 2007 року між ОСОБА_1 і АКБ «Правекс Банк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Правекс Банк», укладено кредитний договір № 416-026/07Р, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 2 525 000,00 грн строком до 06 вересня 2022 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_1 і АКБ «Правекс Банк» 13 вересня 2007 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № 416-026/07Р, згідно якого ОСОБА_1 передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно у вигляді незавершеного будівництвом житлового будинку (літера «А») з надвірними будівлями і спорудами, огорожу (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційну яму (№ 2), що розташоване на АДРЕСА_2 .

17 червня 2008 року державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ під час виконання виконавчого напису № 2517 від 22 травня 2008 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором накладено арешт на незавершене будівництво житлового будинку (літера «А») та надвірні будівлі і споруди, огорожа (№ 3-6), колодязь (№ 1), каналізаційна яма (№ 2) на АДРЕСА_2 .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 28 вересня 2012 року у справі

№ 6-1249/12 видано виконавчий лист для примусового виконання рішення Постійно діючого незалежного третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Ліга юридичного захисту інтересів споживачів» від

04 липня 2012 року про стягнення з позивача на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором.

31 травня 2017 року ПАТ «КБ «Правексбанк» уклав із ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулось відступлення права вимоги за укладеним з ним кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», яке в подальшому за договором про відступлення прав вимоги від 02 червня 2017 року відступило право вимоги за кредитним договором відповідачу ОСОБА_2 та за договором від 06 червня 2017 року відступило право вимоги за договором іпотеки.

22 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_2 вручив ОСОБА_1 особисто під розписку вимогу від 12 червня 2017 року про погашення заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року у розмірі

6 721 560,53 грн.

20 вересня 2017 року державним реєстратором здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на незавершений будівництвом житловий будинок (літера «А») та надвірні будівлі і споруди: огорожа (№ 3-6), колодязь

(№ 1), каналізаційну яму (№ 2), що розташований: АДРЕСА_2 , на підставі рішення від 22 вересня 2017 року, підставою виникнення права власності вказано договір про відступлення права вимоги за № 1641 та договір іпотеки № 416-026/07Р від 06 вересня 2007 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва 24 листопада 2017 року у справі № 6-1249/12 замінено стягувача ПАТ «КБ «Правекс-Банк» на ОСОБА_2 у виконавчому провадженні на примусове виконання виконавчого листа

№ 6-1249/12, виданого Печерським районним судом м. Києва, про солідарне стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «Правекс-Банк» заборгованості за кредитним договором № 416-026/07Р від 06 вересня

2007 року у розмірі 4 526 808,78 грн.

У пункті 3.2.2 договору іпотеки № 416-026/07Р, укладеного 13 вересня 2007 року між позивачем і ПАТ «КБ «Правексбанк», сторони врегулювали порядок та спосіб набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору. Зокрема у пунктах 3.2.2.4. та 3.2.2.5 зазначено, що вартість предмета іпотеки визначається незалежним суб`єктом оціночної діяльності та зазначається у звіті про оцінку майна, а у випадку перевищення вартості предмета іпотеки над сумою майнових вимог іпотекодержатель зобов`язується сплатити різницю іпотекодавцю протягом 10 днів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року в справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) викладено правовий висновок про те, що «за змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Згідно з пунктом 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18) зроблено аналогічний висновок.

Схожий висновок викладено і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19). Проте в цій постанові одночасно вказано, що «при цьому суди зробили обґрунтований висновок, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_3 письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Крім того, правильно встановлено, що оцінка майна предмету іпотеки на момент переходу права власності (станом на 10 вересня 2016 року) не проводилась. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване рішення».

Обміркувавши норми основного регулятора приватних відносин, яким є ЦК України, вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, з урахуванням принципу розумності, колегія суддів Другої судової палати вважає:

в справі, що переглядається, апеляційний суд єдиною підставою скасування рішення державного реєстратора від 22 вересня 2017 року про реєстрацію право власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зазначив відсутність доказів про проведення оцінки нерухомого майна та надання її реєстратору при зверненні стягнення на предмет іпотеки, що призвело до порушення прав позивача щодо відшкодування йому перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя;

законодавство в сфері державної реєстрації прав визначає вичерпний перелік обов`язкових для подання документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і на час прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення (до внесення змін до Порядку № 1127 Постановою КМ № 189 від 26 лютого 2020 року) не передбачало необхідність подання державному реєстратору оцінки предмета іпотеки;

при здійсненні державної реєстрації безспірність заборгованості не перевіряється;

права іпотекодавця у такому випадку можуть бути ефективно захищені шляхом відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Томунеподання державному реєстратору документа про оцінку предмета іпотеки при проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не може бути єдиною підставою для задоволення позову про скасування такої державної реєстрації.

З урахуванням наведеного, без відступу від загального висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі

№ 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити остаточне рішення у цій справі.

Велика Палата Верховного Суду вважає висновки про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду помилковими.

Справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 403 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

В інших справах ЄСПЛ також неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності та при обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).

У пунктах 34, 39 остаточного рішення ЄСПЛ від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ рішення наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, та «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); Суд визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким слід керуватись; сам Суд, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі необхідності може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

Судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників справи.

При цьому принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це означало б неможливість виправити судом свою позицію або виключало б можливість динамічного розвитку права та суспільних правовідносин.

В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIIIта ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

Згідно з положеннями частини першої, пункту 1 частини другої статті 45 Закону № 1402-VIIIВелика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Щоб гарантувати юридичну визначеність Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43, 44) і № 818/1688/16 (пункти 44, 45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44, 45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30 червня 2020 року у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 (пункти 58, 59), від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 09 лютого 2021 рокуу справі № 381/622/17 (пункт 41)).

Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Такі підстави необхідності відступу мають бути належним чином мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19)та вказати, що неподання державному реєстратору документа про оцінку предмета іпотеки при проведенні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не може бути єдиною підставою для задоволення позову про скасування такої державної реєстрації, оскільки при здійсненні державної реєстрації безспірність заборгованості не перевіряється, а права іпотекодавця можуть у такому випадку бути ефективно захищені шляхом відшкодування перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Порушуючи питання щодо відступу від наведеного правового висновку, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не вказала, у чому полягають грубі й недопустимі вади постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19)(її неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); не вказала, які зміни суспільного контексту свідчать про застарілість внаслідок розвитку суспільних відносин висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року та неможливість регулювання спірних правовідносин.

Крім того, питання про те, чи може відсутність оцінки предмета іпотеки виступати єдиною підставою для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, неодноразово було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 16 червня 2021 року у справі

№ 761/11601/19 (провадження № 14-102цс21), повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначила, що вважає необґрунтованими підстави для передачі цієї справи на її розгляд та не вбачає, що справа містить виключну правову проблему, оскільки в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) висловлено правові висновки щодо необхідності подання державному реєстратору документа про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем та вказані висновки не потребують уточнення, а суди касаційної інстанції однаково застосовують ці висновки, що свідчить про усталеність судової практики.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повторно просить вирішити питання про те, чи може відсутність оцінки предмета іпотеки виступати єдиною підставою для визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими підстави для передачі цієї справи на її розгляд за частиною четвертою статті 403 ЦПК України.

Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що справа підлягає поверненню на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 369/16588/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , державного реєстратора комунального підприємства «Добробут» Литвинівської сільської ради Київської області Лейман Ірини Євгенівни, третя особа без самостійних вимог - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В., повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. П. Штелик Судді: Т. О. Анцупова Л. М. Лобойко В. В. Британчук К. М. Пільков І. В. Григор`єва О. Б. Прокопенко М. І. Гриців Л. І. Рогач Д. А. Гудима О. М. Ситнік Ж. М. Єленіна В. М. Сімоненко І. В. Желєзний І. В. Ткач Л. Й. Катеринчук О. С. Ткачук В. С. Князєв Г. Р. Крет