Номер провадження: 22-ц/813/6691/22
Справа № 494/942/21
Головуючий у першій інстанції Панчишин А. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Ярмоловича Олексія Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

29 липня 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 05 травня 2020 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Центральним районним у м. Миколаєві відділом реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено відповідний актовий запис за №200. Від шлюбу мають малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що після народження дитини відносини між нею та відповідачем вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до неї. Саме з цього приводу між ними постійно виникали сварки, у ході яких чоловік принижував ОСОБА_2 та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, як у робочі, так і у вихідні дні. В нетверезому стані він поводив себе агресивно. Сторони не могли найти порозуміння щодо ведення домашнього господарств та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання припинити таку поведінку не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини, 07 квітня 2021 року, вона з дитиною переїхала до місця проживання своїх батьків у с. Ряснопіль, Березівського району, Одеської області. Сім`я розпалась і кожен із подружжя живе своїм життям. Подальше спільне проживання суперечить інтересам позивачки та інтересам дитини.

У зв`язку із вищевказаним ОСОБА_2 просить суд задовольнити позов та розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , після розірвання шлюбу просила залишити їй шлюбне прізвище ОСОБА_4 та стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 908 грн.

У судове засідання 25.08.2021 з`явилась представник позивача ОСОБА_5 , позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у заяві, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

В судове засідання відповідач не з`явився, при цьому, про час та дату судового засідання був повідомлений належним чином, що вбачається із телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм Березівського районного суду Одеської області за №137. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За згодою представника позивача суд приймає рішення при заочному розгляді справи, згідно положень ст. ст. 280-282 ЦПК України.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Суд розірвав шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 05 травня 2020 року Центральним районним у м. Миколаєві відділом реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), за актовим записом про шлюб №200, після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2 шлюбне прізвище « ОСОБА_4 »;

стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 908 грн 00 коп.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 02 лютого 2022 року адвокату Ярмоловичу Олексію Євгеновичу, який діє в інтересах ОСОБА_1 , у задоволенні поданої заяви «Про перегляд заочного рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року, по цивільній справі №494/942/21» відмовлено.

У апеляційній скарзі адвокат Ярмолович Олексій Євгенович в інтересах відповідача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду абзац наступного змісту: «Після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до позивачки. Саме з цього приводу між сторонами постійно виникали сварки, у ході яких відповідач принижував позивачку та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, в нетверезому стані поводив себе агресивно. Подружжя не могло найти порозуміння щодо ведення домашнього господарства та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

02 листопада 2022 року від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі, також зазначила, що підтримує свої позовні вимоги в повному обсязі.

03 листопада 2022 року від адвоката Ярмоловича О.Є. в інтересах ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без їх участі, крім того зазначив, що підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (частини 2-4 статті 56 СК України).

Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу (частина 3 статті 105 СК України).

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (стаття 112 СК України).

У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (частина 2 статті 114 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 був укладений шлюб, зареєстрований Центральним районним у м. Миколаєві відділом реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №200. Після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище чоловіка « ОСОБА_4 »

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до позивачки. Саме з цього приводу між сторонами постійно виникали сварки, у ході яких відповідач принижував позивачку та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, в нетверезому стані поводив себе агресивно. Подружжя не могло найти порозуміння щодо ведення домашнього господарств та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання змінити свою поведінку не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини.

07 квітня 2021 року подружжя припинило шлюбні відносини та перестало вести спільне господарство, ОСОБА_2 разом з малолітнім сином переїхала до місця проживання своїх батьків у с. Ряснопіль, Березівського району, Одеської області.

Сім`я розпалась і кожен із сторін живе своїм життям. Позивачка втратила почуття любові та поваги до відповідача.

Фактично шлюбні стосунки подружжя припинені, що свідчить про те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому шлюб підлягає розірванню.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення представника позивачки, суд вважав, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Проте, колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції в частині причин розірвання шлюбу, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином обставини справи щодо причин розірвання шлюбу, а саме те, що «Після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до позивачки. Саме з цього приводу між сторонами постійно виникали сварки, у ході яких відповідач принижував позивачку та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, в нетверезому стані поводив себе агресивно. Подружжя не могло найти порозуміння щодо ведення домашнього господарства та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини».

Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Ярмолович Олексій Євгенович, в апеляційній скарзі зазначив, що вказані обставини встановлені судом першої інстанції у заочному рішенні, не відповідають дійсності, не підтверджені жодним доказом, які надані позивачем, в рішенні суду відсутні посилання на докази, на підставі, яких судом встановлено вказані обставини, що суперечить статті 76, 81, 265 ЦПК України. Вважає, що причиною припинення шлюбних відносин стало те, що у відповідача та позивача пройшло почуття любові один до одного, стали різні погляди на сімейне життя, що поступово призвело до того, що вони стало зовсім чужими людьми.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного її вирішення, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належним чином обставини щодо причин розірвання шлюбу, а саме: Після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до позивачки. Саме з цього приводу між сторонами постійно виникали сварки, у ході яких відповідач принижував позивачку та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, в нетверезому стані поводив себе агресивно. Подружжя не могло найти порозуміння щодо ведення домашнього господарств та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини».

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини рішення суду абзац: «Після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до позивачки. Саме з цього приводу між сторонами постійно виникали сварки, у ході яких відповідач принижував позивачку та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, в нетверезому стані поводив себе агресивно. Подружжя не могло найти порозуміння щодо ведення домашнього господарств та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини». В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Ярмоловича Олексія Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити, рішення Березівського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення суду абзац: «Після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вкрай погіршились. Причиною стало те, що відповідач став зловживати спиртними напоями та зневажливо ставитись до позивачки. Саме з цього приводу між сторонами постійно виникали сварки, у ході яких відповідач принижував позивачку та висновків не робив. Спиртні напої вживав регулярно, в нетверезому стані поводив себе агресивно. Подружжя не могло найти порозуміння щодо ведення домашнього господарств та виховання дитини. З цього часу сварки відбувались регулярно і намагання позивачки щодо збереження сім`ї виявились марними. ОСОБА_1 продовжував вживати спиртні напої, на зауваження та прохання не реагував. Усе це негативно впливало на стан здоров`я позивачки та розвиток дитини».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 18 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік