Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Сінчук О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Біла Церква, в залі суду № 5, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс компані» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2021 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс компані» Чуйко Я.В. звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом та просить суд усунути перешкоди у реалізації прав власника ТОВ «Ренесанс компані» шляхом, визнання прав користування відповідачів нерухомим майном припиненими, та виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_3 судові витрати.

Позиція сторін у справі.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказав, що між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 69/П/13/2006/840 від 03.11.2006 року, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки відповідно до договору є квартира, загальною площею 69.9 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 09.01.2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» було укладено Договір № GL3N212458 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ КБ «НАДРА» передав ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ», а ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» прийняв належні ПАТ КБ «НАДРА» права вимоги за Кредитними договорами, договорами поруки відповідно до реєстру відступлених прав. 10.01.2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого ТОВ «Світ Фінансів» набув статусу іпотекодержателя за договорами іпотеки, зокрема за кредитним договором № 69/П/13/2006-840 від 03.11.2006 року. 27.03.2020 року ТОВ «Світ Фінансів» було направлено на адресу Боржника лист-вимогу за вих. N° 27/03/2020-104, однак, боржником не виконано вказані вимоги. 28.09.2021 року між ТОВ «Світ Фінансів» та ТОВ «Ренесанс Компані» було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 . В спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Оскільки, в добровільному порядку відповідачі не звільнили житлове приміщення, то позивач просить суд усунути перешкоди у реалізації свого права власника, шляхом припинення права користування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , нерухомим майном та усунути перешкоди у реалізації права власника ТОВ «Ренесанс Компані», шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою суду від 11.11.2021 року було відкрито провадження у даній справі в загальному порядку, призначено справу до підготовчого засідання. (а.с. 45)

06.12.2021 року на адресу суду надійшов від ОСОБА_1 відзив на позовну заяву (а.с. 50-57).

22.12.2022 року, 26.01.2022 року на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача за наявними у справі матеріалами справи. (а.с. 71, 76-77).

02.02.2022 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. 26.01.2022 року на електронну адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача за наявними у справі матеріалами справи. (а.с. 70-71, 76-77).

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві, заперечуючи позов, зазначила, що відповідно до наданого позивачем витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади, відповідачі є мешканцями спірної квартири, а ОСОБА_5 , який являється боржником за кредитним договором, не є мешканцем вказаної квартири. Позивачем надано докази того, що ТОВ «Світ фінансів» направляв лист-вимогу саме ОСОБА_5 , проте ніяких доказів того факту, що іпотекодержатель направляв вимогу про звільнення квартири її мешканцям позивач не надав.

Також, відповідач зазначає, що спірна квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_5 за кредитним договором, який був укладений 03.11.2006 року, оскільки, відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 02.11.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 купив спірну квартиру у ОСОБА_6 02.11.2006 року, що підтверджується вказаним договором, у п. 2.1 якого зазначено, що продаж квартири вчиняється за 207050 грн., які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Таким чином ОСОБА_5 розрахувався за квартиру ще до отримання кредиту, а тому не можна стверджувати, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана за кредитні кошти. За таких обставин, виселення відповідачів можливе лише з наданням іншого постійного жилого приміщення. ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з недоведеністю і необґрунтованістю заявлених позивачем позовних вимог.

В судовому засіданні 13.07.2022 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Невгад О.В. позов не визнав, надав обгрунтування своєї позиції, що є аналогічною позицією, яка викладена у відзиві.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, жодних заяв, клопотань до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що 03.11.2006 року між ВАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 69/П/13/2006/840 (а.с. 24-25). В забезпечення виконання вказаного договору 03.11.2006 року було укладено договір іпотеки, згідно якого предметом іпотеки є трикімнатна квартира, загальною площею 69.9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.22-24)

Встановлено, що 09.01.2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» було укладено Договір № GL3N212458 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого ПАТ КБ «НАДРА» передав ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ», а ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» прийняв належні ПАТ КБ «НАДРА» права вимоги за Кредитними договорами, договорами поруки відповідно до реєстру відступлених прав, зокрема за кредитним договором № 69/П/13/2006/840 від 03.11.2006 року. (а.с. 15-17)

Встановлено, що 10.01.2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «СВІТ ФІНАНСІВ» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А., за реєстровим № 9, відповідно до якого ТОВ «Світ Фінансів» набув статусу Іпотекодержателя за Договорами іпотеки, що укладені в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами відповідно до реєстру відступлених прав, зокрема за кредитним договором № 69/П/13/2006/840 від 03.11.2006 року. (а.с. 18-20)

Встановлено, що 28.09.2021р. було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», згідно якого ТОВ «Світ фінансів» продав, а ТОВ «Ренесанс Компані» купив квартиру АДРЕСА_1 .(а.с. 11-12)

Встановленим є те, що 27.03.2020 року ТОВ «Світ Фінансів» було направлено на адресу ОСОБА_5 лист-вимогу за вих. № 27/03/2020-104, якою поставлена претензія у 30-денний строк з дня отримання вимоги повернути всю суму заборгованості за кредитним договором, що станом на 09.01.2020 року становить 2 122 483,92 грн., та звільнити (виселитись, знятись з реєстрації місця проживання) квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 26)

Згідно витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади, в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстровано четверо осіб: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 27)

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

При вирішенні справи, суд виходить з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР.

Зокрема, частинами першою, другою статті 109 ЖК УРСР визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Верховний Суд України у своїх постановах від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-1484цс15) та від 22 червня 2016 року (провадження № 6-197 цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Суд враховує що спірна квартира, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_5 , якого позивач взагалі не залучив до розгляду справи, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2006 року(а.с. 58), тобто за день до укладення кредитного договору № 69/П/13/2006/840 від 03.11.2006 року. Зокрема, з п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири вбачається, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 207050 гривень, які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору.

Таким чином відсутні докази того, що квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана за кредитні кошти.

При цьому, слід також зазначити, що згідно п 5-2 розділу VI Закну України «По іпотеку» зупинена дія ст. 40 цього Закону.

Так, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення).

Верховний Суд вважає, що статтю 109 ЖК УРСР викладено саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження. Проте, держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, що забезпечені іпотекою.

Суд звертає увагу на порушення прав нового власника майна, однак, в даному випадку, дотримуючись справедливого балансу інтересів сторін, не можна залишити поза увагою той факт, що позивач, набуваючи у власність спірну квартиру знав про наявні обтяження на квартиру, був обізнаний щодо спору, а тому міг передбачати подальші наслідки придбання даного майна з електронних торгів. Позивач був обізнаний, що квартира перебувала в іпотеці, для забезпечення грошових зобов`язань ОСОБА_5 , позивач міг дізнатися про наявність чи відсутність іншого житла у попереднього власника, про існуючі спори щодо даної квартири.

Банк ( Іпотекодержатель) при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Лише за таких обставин, такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Зважаючи на викладене, суд не вбачає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, як було встановлено в судовому засіданні, 27.03.2020 року ТОВ «Світ Фінансів» направило лист-вимогу боржнику ОСОБА_5 , який не проживає в спірній квартирі, та доказів отримання боржником вимоги іпотекодержателя позивач суду не надав. А відповідачам (особам, які зареєстровані і проживають у вказаній квартирі), позивачем не направлялося попереджень/вимог про звільнення житла.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав позбавлення права користування спірним житлом відповідачів та для виселення їх зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.391 ЦК України, ст.ст. 109 ЖК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст.10, 78, 81, 141,263, 264,265, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ренесанс компані» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 20.07.2022 року.

СуддяО. Я. Ярмола