РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/1306/21

№ 2/183/779/22

08 серпня 2022 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Оладенко О.С.

за участю секретаря судового засідання - Моїсєєва К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просила визнати спільною сумісною власністю сторін житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; розділити спільне сумісне майно, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться вищевказаною адресою.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 03 червня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, до січня 2021 року проживали однією сім`єю. За час перебування у шлюбі, за рахунок спільної праці вони набули право власності на будинок, розташований за вищезазначеною адресою. Право власності на спільне сумісне майно зареєстровано за відповідачем. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю, посилаючись на ст.ст.65,69,70,71 СК України, просить задовольнити її позов.

Ухвалою судді від 12 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач, не погоджуючись з позовом, подав відзив на позову у якому просить відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що з січня 2017 року позивачка у спірному будинку не проживає. На протязі останніх чотирьох років їх з позивачкою нічого спільного не пов`язує, усі платежі по утриманню будинку відповідач здійснює самостійно. Також вважає, що оскільки син сторін ОСОБА_3 проживає з відповідачем та не має іншого житла, тому частка у будинку належить і йому. Позивач не приймала участі у придбанні будинку, будинок придбаний за особисті кошти відповідача. Крім того, придбаний за спільні кошти подружжя автомобіль позивач використовує виключно для власних потреб.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якому вона не погодилася з доводами відповідача, викладеними у відзиві.

Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив у якому зазначив, що спірне майно не є спільною сумісною власністю.

У судовому засіданні позивач та її представник просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Просив в позові відмовити, посилаючись на обставини, викладені у відзиві.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази, встановив наступні обставини та правовідносини, що виникли між сторонами.

03 червня 1989 року сторони зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис №40 (а.с.12). Вказаний шлюб розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2021 року (а.с.86-88).

За час перебування у шлюбі сторони набули права власності на житловий будинок, жилою площею 19,9 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору від 14 серпня 1989 року.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на будинок, розташований за вищевказаною адресою зареєстровано за відповідачем, при цьому житлова площа будинку складає 39,7 кв.м. (а.с.11).

Правовідносини сторін щодо набуття права спільної сумісної власності, часток кожного у спільному майні подружжя та щодо прав на захист порушеного права регулюється як нормами Кодексу законів про шлюб та сім`ю, який діяв на час придбання спірного майна, так і нормами Сімейного кодексу 2004 року, який діє на час виникнення спору та регулює умови та порядок поділу (визначення часток) майна.

Так, відповідно до статті 22 КЗпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними (стаття 28 КЗпШС).

Аналогічно вирішує ці питання і стаття 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статті 3 СК України).

Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України).

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що будинок придбано за його особисті кошти, а також за кошти, які він брав у борг. Оцінюючи такі доводи відповідача суд виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

На підтвердження заперечень проти позову до відзиву відповідачем надано акти від 26.01.2021 та від 04.04.2021 у яких зазначено, що ОСОБА_1 за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , не проживає з 2017 року, що встановлено зі слів чоловіка

Зазначені докази жодним чином не спростовують презумпцію спільності права власності на спірний будинок. Крім того, акти складено зі слів відповідача, який є заінтересованою у вирішенні спору особою.

Твердження відповідача про те, що позивач одноосібно користується придбаним за час шлюбу автомобілем не підтверджується жодним доказом.

Доводи відповідача про те, що право на частку у спірному будинку належить також і сину сторін, який на теперішній час є повнолітнім, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства. Факт реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у спірному будинку не створює у останнього права власності, а лише посвідчує право користування цим будинком.

Зі змісту статті 69 СК вбачається, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за вимогами однією зі сторін суд може поділити майно в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; присудити майно одному з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми та інше.

У разі неподільності речі, або якщо ці речі не можуть бути поділені між подружжям відповідно до їх частки, а згода щодо сплати/отримання компенсації відсутня, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (пункт 25 постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя").

Оскільки житловий будинок придбано за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3243,75 грн., які позивач поніс при зверненні до суду з позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити повністю.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заливши 1/2 частину вказаного будинку у власності ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 243 ( три тисячі двісті сорок три) грн. 75 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено і підписано 09 серпня 2022 року .

Суддя Оладенко О.С.