Справа №333/106/22
Провадження №2/333/1890/22
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2022 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд міста Запоріжжя у складі:
судді Холода Р.С.,
за участю секретаря судового засідання Косолап А.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
ОСОБА_1 звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач у справі є її сином та батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто її онукою. Син позивача та його донька зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , але ніколи в ній не проживали. Участі в утриманні житла не приймають, особистих речей та речей повсякденного використання не мають.
11.11.2018 року відповідачі переїхали на постійне проживання до Російської Федерації.
Реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірній квартирі позбавляє позивача можливості вільно володіти та користуватись належною їй власністю.
З цих підстав, позивач просить суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
Ухвалою суду від 24.01.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 23.06.2022 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просили суд їх задовольнити.
Позивач пояснила, що спірна квартира була придбана в 2016 році для відповідача. Останній привів квартиру у неналежний вид (демонтував усе обладнання для підготовки до ремонту) та поїхав на заробітки, а саме: спочатку в Одеській області, а потім до Москви у 2018 році і не повернувся, бо залишився там працювати. З соціальних мереж стало відомо, що відповідач та його дружина отримали паспорт громадянина Російської Федерації. Перешкод у користуванні квартирою відповідачу та його сім`ї не чинила, а навпаки купила житло для сім`ї ОСОБА_3 . Речей відповідачів ніяких у квартирі не залишилось.
Крім того зазначили, що, у зв`язку з неявкою відповідача, не заперечують проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 , до зали судового засідання не з`явився, на зареєстровану адресу відповідача судом направлено судові повістки. Однак, на адресу суду повернулись конверти з причин «адресат відсутній за вказаною адресою».
У зв`язку з вищезазначеним, на підставі ст. 130 ЦПК України, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про час, дату та місце слухання справи.
На підставі викладеного, керуючись ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та відповідно до ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.
Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, до зали судового засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, у своїх письмових поясненнях просила суд справу розглядати за її відсутності та ухвалити рішення в інтересах дитини.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначив, що проживає за адресою: АДРЕСА_4 , тобто зверху спірної квартири. Також вказав, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 ніхто не проживає приблизно 5 років. Відповідача у справі та його дитину він не знає та ніколи не бачив, щоб вони там проживали.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що з 1984 року проживає в за адресою: АДРЕСА_5 , та знає усіх мешканців будинку. Приблизно п`ять - шість років тому в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 власники житла розпочали ремонт. Проте, приблизно п`ять років в цій квартирі ніхто не проживає. Вона не чула сварок з приводу користування спірною квартирою.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що проживає за адресою: АДРЕСА_6 з 1994 року. В квартирі АДРЕСА_7 за вказаною адресою певний час проживали мешканці, які робили ремонт. Протягом останніх п`яти років в спірній квартирі ніхто не проживає. Позивач та її син ОСОБА_8 іноді приходять до спірної квартири. Відповідача та його сім`ю за адресою їх реєстрації він не бачив, сварок з приводу користування спірною квартирою не чув.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що є братом відповідача та сином позивачки. В 2016 році ОСОБА_1 придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , в яку планував переїхати відповідач. ОСОБА_3 та його неповнолітня донька - ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною, але ніколи там не проживали. Відповідач переїхав до Російської Федерації, де продовжує проживати. Останній раз ОСОБА_3 приїздив в Україну приблизно три роки тому. Позивач жодним чином не чинила відповідачу та його сім`ї перешкод у користуванні житлом. Відповідач дійсно у спірній квартирі демонтував усе обладнання, тому вона не придатна до проживання.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Стосовно заявлених вимог про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , суд дійшов до такого.
Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за №480, ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Зазначена обставина також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2021 року №283646423.
Статтею 72 ЖК Української РСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Частиною 1 ст. 405 ЦК України унормовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, повторно виданого 05.11.2021 року, серії НОМЕР_2 , актовий запис від 20.05.1983 року №418.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Частиною 2 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його прав.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
В судовому засіданні встановлено, що наявність реєстрації ОСОБА_3 та його дитини за адресою: АДРЕСА_3 чинить ОСОБА_1 перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю.
Факт реєстрації ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується довідкою з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 31.12.2021 року №К-0599, витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 24.01.2022 року та повідомленням з Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 27.01.2022 року №04-47/3/995.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Факт не проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується актом з ТОВ «КК «МРІЯ» від 26.11.2021 року, а також поясненнями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Доказів протилежного матеріали справи №333/106/22 не містять.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Суд вважає, що позивач має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
На підставі викладено, враховуючи той факт, що відповідачі понад один рік без поважних причин не користуються квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 , власних речей там не зберігають, обов`язки по утриманню житла не здійснюють, суд вважає, що відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування вказаним житлом.
Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.
Відповідно до Правил реєстрації фізичних осіб малолітні та неповнолітні діти повинні бути зареєстровані разом з тим з батьків, з ким постійно проживають.
Враховуючи те, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , постійно проживає разом з батьком ОСОБА_3 та перебуває на його вихованні, то її реєстрація повинна бути за місцем її проживання, у зв`язку з чим визнання відповідачаОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , призводить до аналогічних наслідків щодо дитини.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що право позивача порушено та підлягає судовому захисту, а позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача, судовий збір в розмірі 992,40 грн. судом покладається на ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 130, 141, 223, 258, 259, 265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,-
Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ), таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_2 ), такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст рішення складено 10.08.2022 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Р.С.Холод