Номер провадження: 22-ц/813/4252/22
Справа № 497/1519/2020
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Болградська міська рада Одеської області, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Болградського районного суду Одеської області до ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності у порядку спадкування, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Болградська міська рада Одеської області.

Позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані на АДРЕСА_1 . 31 серпня 2019 року ОСОБА_3 залишив на ім`я позивача заповіт, що був складений в лікарні, справжність підпису на якому посвідчено лікарем ОСОБА_4 31.08.2019 року в 13:15 год., та зареєстрований в реєстрі за № 1.

З метою оформлення спадщини позивач звернулась до нотаріуса, проте з`ясувалось, що спадкова справа вже відкрита за заявою сина померлого, крім того, нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що при складанні цього заповіту була присутня в якості свідка сама позивач ОСОБА_1 , на користь якої спадкодавець заповідав домоволодіння, проте свідком при складанні заповіту не може бути спадкоємець, член сім`ї та близький родич спадкоємця за заповітом, а також на те, що заповіт не був складений в двох примірниках, і другий примірник у той самий день не був переданий до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача, як того вимагає чинне законодавство, що діяло станом на день складання зазначеного заповіту.

У зв`язку з відмовою нотаріуса видати позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, що розташовані на АДРЕСА_1 , як за спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Залишаючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що право власності позивача на спадкове майно, що є предметом позову, - не може бути підтверджене, у даному випадку, заповітом, що завірений з порушенням вимог чинного законодавства, а саме, - ст.1247 ЦК України, - тобто, що є завіреним «іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу», - та у зв`язку з тим щодо якого, відповідно до ч.4 цієї статті, - не відбулося процедури «державної реєстрації у Спадковому реєстрі у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України».

Такий висновок суду відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законі.

Судом встановлено, що:

- ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_1 , видане ІНФОРМАЦІЯ_1 Болградським районним відділом державної РАЦС ГТУЮ в Одеській області, а/з № 610, а. с. 11);

- згідно договору дарування від 18.02.1984 року, що посвідчений державним нотаріусом Болградської державної нотаріальної контори, спадкодавець ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок, житловою площею 24,9 кв. м., з дворовими спорудами на земельній ділянці, площею 910 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 - шляхом отримання його в дар від ОСОБА_5 (а. с. 13-14);

- наявність домоволодіння підтверджується технічним паспортом на садибний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-17);

- матеріали справи містять написаний рукою документ російською мовою на аркуші у клітинку під назвою « Розписка », згідно якої ОСОБА_3 (паспорт сер. НОМЕР_2 ), заповідає усю свою нерухомість при свідках ОСОБА_6 - своїй сестрі ОСОБА_1 , 1955 року народження (паспорт НОМЕР_3 ), «31 августа 2019 г.» Підписали цей документ: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , документ також мітить запис: (мовою оригіналу) «эта расписка подтверждается мною, ОСОБА_8 , дежурным врачом Болградской ЦРБ, записана со слов ОСОБА_3 , 1948 г. р., 30.05, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до подписания прочитана в голос заявителем ОСОБА_3 »; на звороті продовжено «…подписанной им в присутствии вызванных свидетелей ОСОБА_9 , ОСОБА_11 … ОСОБА_12 и свидетели установлено, диездатны…»; є підпис деж.врача ОСОБА_6 ; зареєстровано в реєстрі за №1; «3» виправлено на «4», деж. врач (Хаджи);

- довідкою про реєстрацію з місця проживання підтверджується, що ОСОБА_3 на день смерті проживав та був зареєстрований сам за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20);

- постановою приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б. від 04.03.2020 року, за р. № 116/02-31 - заявнику ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю другого примірника заповіту та відомостей про нього у відповідному державному реєстрі (а. с. 51);

- згідно копії спадкової справи № 159/2019, отриманої судом від приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Одеської області Станєвої В.Б., до нотаріуса з заявами про отримання спадщини звернулися два спадкоємці: 23.10.2019 року - ОСОБА_2 та 13.02.2020 року - ОСОБА_1 - тобто, відповідач і позивач (а. с. 34-44);

- згідно інформаційної довідки від 23.10.2019 року зі спадкового реєстру на запит приватного нотаріуса Станєвої В.Б., - він не містить інформації про наявність заповіту ОСОБА_3 (а. с. 42);

- згідно отриманої судом інформації з Болградського відділу РАЦС та Кодимського районного суду на ухвали про витребування доказів, в спадкодавця ОСОБА_3 окрім сина - відповідача ОСОБА_2 - є ще дочка - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо якої рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 15.05.1979 року встановлено батьківство, проте місце перебування її суду не відомо, сторони запевняють, що їм не відомо також.

На вимогу сторін, судом були допитані свідки:

- ОСОБА_14 , яка у судовому засідання повідомила, що вона є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю нетривалий час, але пішла від нього через деякий час після народження їхнього спільного сина, оскільки ОСОБА_3 виявився поганим батьком та чоловіком, і, оскільки син в них народився не у шлюбі, вона, свідок, зверталася до суду з позовом про встановлення батьківства і стягнення аліментів. В ході розгляду її позову з`ясувалося, що ОСОБА_3 має ще дочку, для утримання якої з нього теж було стягнуто аліменти за рішенням суду; їй, свідку, відомо, що ОСОБА_3 після неї деякий час проживав з іншою жінкою, з якою в них народилася дочка, але вона, свідок, не знайома ані з тією другою дружиною, ані з дочкою батька свого сина;

- ОСОБА_6 , який у судовому засіданні підтвердив, що є лікарем, оперував спадкодавця ОСОБА_3 , та перед операцією ОСОБА_3 дійсно, за власним бажанням, сам, вирішив скласти заповіт на користь своєї сестри - позивачки ОСОБА_1 , але, оскільки, був дуже слабкий, - диктував свою волю сусіду по палаті, і цю розписку, що є, фактично, заповітом, підписали усі присутні. Оскільки лікарня - не нотаріальна контора і такі випадки - складання заповіту - трапляються не часто, та й перед операцією часу обмаль, то заповіт був складений у довільній формі, але він, свідок, підтверджує, що він дійсно відображає волю спадкодавця ОСОБА_3 ;

- ОСОБА_15 , яка пояснила суду, що проживала разом з ОСОБА_3 в його будинку, як компаньонка, на прохання його рідної сестри - позивачки ОСОБА_1 , що попросила її, свідка, проживати разом з її, позивачки, братом через те, що він один і вдвох йому буде не так сумно. Позивачка ОСОБА_1 дійсно допомагала своєму брату матеріально: надавала матеріальну допомогу на життя і на лікування, оскільки в нього був туберкульоз, а лікування коштувало не дешево - сам він, ОСОБА_3 - не зміг би оплатити собі лікування - він навіть комунальні послуги сам оплатити не міг - допомагала сестра. ( ОСОБА_1 ) В той день, коли ОСОБА_3 складав у лікарняній палаті заповіт, - вона, свідок, була присутня і підтверджує, що спадкодавець добровільно, з власної волі, відчуваючи, що операція може бути невдалою, наполіг на складанні заповіту на користь своєї сестри - ОСОБА_1 , і це дійсно була його воля, оскільки сам заповіт зберігався після підписання у кишені піжами ОСОБА_3 і знайдений був вже після його смерті. ОСОБА_1 навпаки, казала братові (спадкодавцю), що все буде добре і заповіт писати ще зарано, тому, мабуть, він і вийшов так, «нашвидкуруч». ОСОБА_1 в цей раз, як і в той, коли в ОСОБА_3 був виявлений туберкульоз, оплатила усе лікування і ліки;

- ОСОБА_9 , який пояснив суду, що лікувався у Болградській ЦРЛ в один й той час з ОСОБА_3 , підтвердив обставини складання заповіту, та повідомив, що саме він під диктовку ОСОБА_3 писав той заповіт, підтверджує, що то було останнє і тверде, добровільне і власне волевиявлення ОСОБА_3 - залишити у спадщину свій будинок саме сестрі ОСОБА_1 . Про дітей ОСОБА_3 не згадував, у тому числі і про сина - відповідача ОСОБА_2 .

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Згідно з частиною другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частин першої - третьої та четвертої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Відповідно до положень статей 1252, 1253 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, може бути посвідчений при свідках головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, при цьому свідків має бути не менше двох, вони повинні зачитати заповіт вголос та поставити свої підписи на ньому, до тексту заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його оформи та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених заповітів (крім секретних) прирівнюються заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю.

Згідно з частиною 3 ст. 40 Закону України «Про нотаріат» посадові особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, зобов`язані негайно передати по одному примірнику посвідчених ними заповітів у державний нотаріальний архів за місцем проживання заповідача.

Відповідно до ч.6 ст. 40 Закону України «Про нотаріат» державний нотаріус державного нотаріального архіву зобов`язаний перевірити законність заповіту, що надійшов на зберігання, та залишити у себе отриманий ним примірник заповіту з повідомленням про це заповідача та посадової особи, яка посвідчила заповіт. У разі встановлення невідповідності заповіту законові державний нотаріус державного нотаріального архіву повідомляє про це заповідача і посадову особу, яка посвідчила заповіт.

У разі якщо заповідач не мав місця проживання в Україні або місце проживання заповідача невідоме, заповіт надсилається до Київського державного нотаріального архіву.

Посвідчення заповітів і довіреностей посадовими особами, зазначеними в цій статті, проводиться з дотриманням вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до пункту 18 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 419 від 15.06.1994 року присутність не менш як двох свідків є обов`язковою умовою при посвідченні заповітів. Свідком може бути фізична особа, що має повну цивільну дієздатність.

Свідком не може бути: інша посадова, службова особа; спадкоємець за заповітом; член сім`ї та близький родич спадкоємця за заповітом; фізична особа, що не може прочитати або підписати заповіт внаслідок фізичної вади або хвороби. У заповіті зазначаються прізвище, ім`я та по батькові свідка, дата його народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого встановлено особу свідка.

Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Зі змісту розписки про заповідання ОСОБА_3 всього майна його сестрі ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_3 заповідає всю свою нерухомість при свідках ОСОБА_6 його сестрі ОСОБА_1 . Після цього тексту містяться підписи ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Нижче у розписці візуально іншим почерком вказано, що вона посвідчена черговим лікарем ОСОБА_6 і записана зі слів ОСОБА_3 ОСОБА_9 і до підписання прочитана вголос ОСОБА_3 . Розписка підписана особисто ОСОБА_3 в присутності свідка ОСОБА_9 зі вказівкою адреси його проживання та ОСОБА_15 з вказівкою адреси її проживання. Хворий ОСОБА_3 та свідки є дієздатними. Зареєстровано у реєстрі за № 1 та підписано черговим лікарем ОСОБА_6 .

Встановивши, що під час складання у Болградській центральній районній лікарні Одеської області заповіту ОСОБА_3 , який перебував там на лікуванні, посвідченого 31.08.2019 року черговим лікарем цієї лікарні, була присутня особа, на яку було складено заповіт - ОСОБА_1 , яка також є близьким родичем заповідача (рідною сестрою), а сам заповіт не був складений у 2-х примірниках і один з них не переданий в той самий день до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача, суд першої інстанції надав вірну оцінку обставинам, викладеним у постанові приватного нотаріуса Болградського районного нотаріального округу Станєвої В.Б. про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з порушенням ст. 40 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 1252, 1253 ЦК України та Постанови Кабінету Міністрів України і набув обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спадкове майно за заповітом.

Крім того, безпосередньо з тексту розписки від 31.08.2019 року вбачається, що в якості свідка зазначений ОСОБА_6 , який будучи в цей день черговим лікарем Болградської центральної районної лікарні, посвідчував дану розписку, як заповіт, з реєстрацією його у відповідному реєстрі, що не відповідає п. 18 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України за № 419 від 15.06.1994 року.

Разом з тим розписка, згідно з якою ОСОБА_3 заповідав його сестрі ОСОБА_1 належну йому нерухомість і яку власноруч підписав в присутності осіб, зазначених на зворотному боці, як свідки - ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , не містить підписів останніх.

Згідно з частиною першою статті 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала права на це майно, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

За встановлених обставин та в розумінні ч.1 ст. 1257 ЦК України спірний заповіт є нікчемним в силу вимог закону, НЕ створює ніяких правових наслідків і не потребує визнання його недійсним в судому порядку, як оспорюваного.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції, що при посвідченні заповіту не було дотримано процедури та порядку, регламентованих ст. ст. 1252, 1253 ЦК України, ст. 40 Закону України «Про нотаріат» та Постановою Кабінету Міністрів України № 419 від 15.06.1994 року, внаслідок чого за ОСОБА_1 не може бути визнано право власності на спадкове майно за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

При цьому в силу ч.4 ст. 1257 ЦК України, у разі недійсності заповіту в цілому спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, залучається до спадкування на загальних підставах.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 07 липня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 07.06.2022 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова