Справа № 446/2346/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2022року Кам`янка-Бузький районний суд Львівської областів складі:

головуючого - судді Костюк У. І.

секретаря судових засідань Михайлишин О.В.

за участі:

позивачки ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження в відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кам`янка -Бузька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області про визнання права на середню земельну частку (пай),-

в с т а н о в и в :

21.10.2021 ОСОБА_1 звернулася до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради, в якому просить суд визнати за нею право власності на середню земельну частку (пай).

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона з 15.08.1983 працює вчителем у ЗЗСО I-III ступенів с. Батятичі Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області. За час її роботи Батятицька сільська рада народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області виготовила Проект роздержавлення і приватизації земель СВСГ ім. І.Франка Батятицької сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, в результаті якої громадяни, в т.ч. всі працюючі працівники соціальної сфери отримали право на середню земельну частку (пай). Вказує, що вона не отримала такого права, по тій причині, що помилково не була включена до списку таких осіб з невідомих їй причин, що на її думку є протиправним, тому звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.11.2021 провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 03.02.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засідання позивачка ОСОБА_1 позов підтримала з підстав зазначених в ньому, просила його задоволити. Додатково пояснила, що в 1993 році вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, з зв`язку з цим її не було включено до списку пайовиків. В 1994 році вона дізналася про те, що вона має право на середню земельну частку (пай), та подала заяву, однак її не було включено до списків осіб. Вказує, що вона зверталася до органу місцевого самоврядування із заявою про виділення їй середньої земельної частки, однак її було відмовлено та рекомендовано звернутися в судовому порядку.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, однак на адресу суду подав заяву, в якій не заперечив проти розгляду справи без його участі (а.с. 25).

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 була прийнята на роботу в Батятицьку середню школу, на посаду вчителя, про що зроблено відповідний запис у її трудовій книжці, де і по теперішній час працює (а.с. 7).

Згідно Протоколу XI сесії Батятицької сільської Ради народних депутатів XXI скликання від 12.11.1993 були вирішені питання щодо затвердження Списків осіб, громадян, які мають право на визнання середньої земельної частки. Згідно якого право на середню земельну частку /земельний пай/ нараховується 1021 чоловік: з них особи соціальної сфери-104 чоловіки, а решта 917 чоловік працівники сільського виробництва та пенсіонери. (а.с. 27-35).

14.09.1994 Головою сільської ради та землевпорядником підписано Висновок, яким погоджено проект роздержавлення і приватизації земель спілки/кооперативу/ ім. Ів. Франка Батятицької сільської ради Кам`янка-Бузького Району (а.с. 14).

Відповідно до висновку погодження проекту роздержавлення і приватизації земель спілки власників селянських господарств ім. Ів. Франка с. Батятичі Батятицької сільської Ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області, загальна площа земель було залишено у державній власності 1523,3 га, передано у колективну власність 2985,1 га, у приватну власності 922,1 га., загальна кількість осіб, які мали право на середню земельну частку 1006 чоловік, з яких 436 працювали в сільськогосподарському виробництві, у соціальній сфері 86 чоловік і, а також пенсіонери 469 чоловік, інших 15 чоловіку. Середня земельна частка становила 3,17 га с/г угідь, з яких 2,48 га рілля (а.с. 65-69).

З вищенаведених доказів судом зроблено висновок, що в результаті таких дій по роздержавленню та приватизації земель сільської ради, громадяни, в тому числі і всі працюючі працівники колективних сільгосппідприємств, селянських /фермерських господарств/ а також пенсіонери, працівники соціальної сфери отримали право на середню земельну частку пай у розмірі 3,17 га. сільськогосподарські угіддя, з яких 2,48 га. рілля.

Згідно відповіді на адвокатський запит № 01/12-08/2021 від 12.08.2021 відповідно до «Проект роздержавлення і приватизації СВСГ ім. І. Франка Батятицької сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області гр. ОСОБА_1 не була включена у списку громадян на право на середню земельну частку (пай) і відповідно сертифікат на право приватної власності на землю (СЗЧ) не видався(а.с. 9).

Позивачка звертаючись до суду вказує, на то що вона була працівником соціальної сфери СВСГ ім. І. Франка Батятицької сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області, а отже на рівні із іншими працівниками користувалась всіма правами та гарантіями як працівник, в т.ч. й правом на отримання середньої земельної частки (пай), проте до списку працівників, які отримали право на середню земельну частку пай не включена.

Вирішуючи даний спір, суд виходив також із наступних мотивів та положень законодавства, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" (далі - Порядок паювання земель) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Право на земельну частку (пай) згідно з пунктом 2 Порядку паювання земель мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

У ч.9 ст. 5 Земельного кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно ст. 6 Земельного кодексу України 1990 року, безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею. При обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів, враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Цією ж статтею визначено, що до числа осіб, які працюють у сільському господарстві, належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ і організацій.

Також згідно зі ст. 6 ЗК України від 18.12.1990 (з наступними змінами) до осіб, зайнятих у соціальній сфері, належали працівники освіти, охорони здоров`я, культури, побутового обслуговування населення, зв`язку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, Рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів, а також пенсіонери з цих осіб.

Згідно із ч.1 ст. 22 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У ч.2 ст. 23 Земельного Кодексу України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП.

Як встановлено судом позивачка ОСОБА_1 з 15.08.1983 по теперішній час є працівником освіти, зокрема працює вчителем в ЗЗСО І-ІІІ ступенів с. Батятичі Кам`янка-Бузької міської ради, а отже, з урахуванням того, що така була педагогом Батятицької середньої школи і у період часу, в межах якого відбувалось роздержавлення і приватизація земель СВСГ ім. І. Франка Батятицької сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області, то така, як вважає суд, була особою, зайнятою в соціальній сфері та відповідно мала право бути включеною до списку осіб, які мають право на середню земельну частку, а в подальшому право на отримання такої на рівні із іншими працівниками.

Проте, право позивача не підлягає захисту в судовому порядку.

За визначенням пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

Згідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

На підставі статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР).

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Як убачається із 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до усталеної судової практики член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Разом з тим, звертаючись до суду із позовом, позивачка ОСОБА_1 не вказала причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом так як звернулася до суду майже через 25 років з моменту порушення її права. Адже, позивачка про порушення своїх прав повинна була дізнатися з початку розпаювання земель КСП, що є загальновідомим фактом. Тому ОСОБА_2 , як особа, яка мала право бути включеною до списку осіб, які мають право на середню земельну частку, повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі СВСГ ім. І. Франка Батятицької сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району Львівської області (1995 рік) акта на право колективної власності на землю.

Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, що підтверджується постановами Верховного Суду від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17, від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16, від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18, від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19, від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18, від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20, від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21, від 30.06.2022 у справі № 143/849/20.

Таким чином, враховуючи те, що позивачка не надала жодного доводу в обґрунтування поважності пропуску нею строку позовної давності, який розпочався з моменту коли почалося розпаювання земель колишніх колгоспників, а позивач повинна була довідатися про порушення свого права з дня видачі державного акта, а саме з 15.03.1994 року, про що і вказала в судовому засіданні, проте не реалізувала своїх прав на відновлення порушення щодо невнесення її до списку осіб, що додаються до державного акту, ані шляхом звернення до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення її до списку, ані в судовому порядку, тому оскільки право на позов ОСОБА_1 виникло ще у 1994 році, то трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, сплинув до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області про визнання права на середню земельну частку (пай) - відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивачку ОСОБА_1 ..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали виготовлено 11.07.2022 року (у зв`язку з участю судді Костюк У.І. 08.07.2022 у конференції).

Суддя: У.І. Костюк