КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8164/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2022року місто Київ

справа № 759/940/22

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючогосуддіБорисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Бабич Н.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», третя особа: Головне управління Казначейської служби України в місті Києві про стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року позивач звернувся до Святошинськогорайонного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього суму 5346,21 грн. станом на 31 грудня 2021 року, яка складається з:інфляційних втрат в розмірі 3633,31 грн. та 1712,90грн. - 3% річних за період з 11 квітня 2019 року по 31 грудня 2021 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 01 листопада 2021 року Святошинським районним судом містаКиєва ухвалено рішення про стягнення з відповідача на його користь середній заробіток за час прострочення в розмірі 20716,41 грн., моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн. та судовий збір.

Вказував, щостаном на 17 січня 2022 рокувідповідач рішення суду не виконав, грошові кошти не виплатив, а тому він згідно зі статтею 625 ЦК України має право на стягнення з ДП «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» 3% річних та інфляційних втрат за період з 11 квітня 2019 року по 31 грудня 2021 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що його доводи та аргументи, які були викладені у позовній заяві від 17 січня 2022 року та у відповіді на відзив від 10 травня 2022 року, не були враховані судом першої інстанції і не отримали належної відповіді під час прийняття та обгрунтування судового рішення.

Вказував, що судом першої інстанції неправильно визначений характер правовідносин сторін, внаслідок чого незастосовані норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а саме приписи частини другої статті 625 ЦК України у зобов`язанні щодо стягнення позивачем майна (грошових коштів) через застосування відповідальності до відповідача за порушення грошового зобов`язання встановленого судовим рішенням у справі №759/7037/19.

Зазначав, що судом застосований закон, який не підлягав застосуванню, а саме приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України щодо предмету спору у даній справі: стягнення втрат у вартості майна позивача, які відбуваються через інфляційні знецінення майна, внаслідок тривалого невиконання відповідачем зобов`язання встановленого судовим рішенням у справі №759/7037/19.

Посилався на те, що судом першої інстанції не застосований закон, а саме приписи ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних до погашення основного боргу (зобов`язання) вже встановленого у справі №759/7037/19.

27 червня 2022 року від відповідача до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилався на те, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими і регулюються нормами трудового законодавства, а тому до роботодавця не може бути застосована відповідальність у вигляді нарахування 3% річних та інфляції.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості за невиконання рішення суду є безпідставними, оскільки приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновкомсуду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року стягнуто з ДП «Об`єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час прострочення в розмірі 20716,41 грн., моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн. та судовий збір в розмірі 784,08 грн., в решті позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що вказане рішення суду не виконано відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 вказував на те, що рішення суду відповідачем у добровільному порядку не виконано, а відтак посилаючись на ст.625 ЦК України просив стягнути з останнього 3% річних та інфляційні втрати за період з 11 квітня 2019 року по 31 грудня 2021 року.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п'ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п'ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу IIIкниги п'ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Разом з тим, питання застосування положень статті 625 ЦК України до трудових правовідносин розглядалось Верховним Судом неодноразово.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі №757/14073/16-ц вказано, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постановахвід 18 березня 2020 року у справі №359/8379/17, від 06 жовтня 2021 року у справі №753/13398/16.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки приписи частини другої статті 625 ЦК України не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, так як такі відносини врегульовані нормами трудового права.

А відтак, доводи апеляційної скарги позивача про те, що: судом першої інстанції неправильно визначений характер правовідносин сторін, внаслідок чого незастосовані норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а саме приписи частини другої статті 625 ЦК України та судом застосований закон, який не підлягав застосуванню, а саме приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України щодо предмету спору у даній справі спростовуються вищевикладеним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не застосовані приписи ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних до погашення основного боргу (зобов`язання) вже встановленого у справі №759/7037/19, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, отже у суду були відсутні підстави для застосування приписів ч.ч.10, 11 ст.265 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: