06 грудня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва
у складі судді - Саламон О.Б.
за участі секретаря судового засідання - Рябенка В.О.
розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації. Просить визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 , поширену ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , викладену в листі - зверненні. Зобовязати спростувати поширену недостовірну інформацію та стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 20 000 грн. моральної шкоди, а також витрати по сплаті судового збору.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він з 08.07.2019 займає посаду заступника начальника відділу контролю за благоустроєм управління житлово-комунального господарства Подільської районної у м. Києві державної адміністрації. При цьому в грудні 2020 року на ім`я начальника управління житлово-комунального господарства Подільської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов лист-звернення від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому зазначено недостовірні відомості та негативна інформація, що порочать ділову репутацію позивача, а також підлягають скасуванню. У вказаному листі зазначається: «… ОСОБА_4 щодня прибігала до мене додому і плакала, що син ОСОБА_1 її б`є та знущається, тому є докази приїзд поліції та фіксації факту погроз», «… Коли вже ОСОБА_1 почав бити матір ОСОБА_4 почав бити матір ОСОБА_4 та бігати за нею з вогнепальною зброєю ОСОБА_1 неадекватна та агресивна особа, схильна до алкоголю». Позивач зазначає, що такого роду інформація є неправдивою, і останній, з метою з`ясування обставин звертався до уповноважених осіб Деснянського УП ГУНП у м. Києві, а також окрім зазначеного, представником позивача було відібрано пояснення сусідів. Також позивач стверджує, що не вживає спиртних напоїв, не використовує зв`язки та службове становище, а такі висловлювання позивачів є суб`єктивними судженнями. З поміж-іншого ОСОБА_1 вважає відношення відповідачів до нього неприязним, а недостовірна інформація розповсюджується останніми з явним злим умислом та нехтуванням справедливості.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 01.11.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
10.08.2022 ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду.
В судове засідання позивач та його представник не з`явились, до суду подано заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримують вимоги позову в повному обсязі та просять задовольнити позов.
Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явились, про розгляд справи в суді повідомлялись належним чином, відзиву на позовну заяву не подано.
Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, а неявку учасників справи такою, що не перешкоджає розгляду заяви, суд розглядає заяву без участі сторін по справі.
Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились,відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Оскільки відповідачі про розгляд справи повідомлялись належним чином, відзив на позовну заяву не подали та не повідомили причини його неподання, а також те, що зі сторони позивача не надходило заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення.
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку.
Згідно зі ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
В судовому засіданні встановлено.
Між сторонами склались неприязні відносини, які тривають протягом багатьох років та були предметом розгляду судами різних інстанцій.
У відповідності до адвокатського запиту Гук А.Ю. до Деснянського управління поліції ГЦНП у м. Києві від 29.07.2021 зазначено, що за основним місцем роботи ОСОБА_1 надійшла скарга, в якій зазначено, що під час проживання з матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 остання неодноразово зверталась до відділу поліції за фактом побиття, погроз вбивством. (а.с.10-11)
У матеріалах справи міститься копія рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24.05.2021, яким шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08.11.2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, розірвано (а.с.35).
Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності.
Тобто, перед тим як поширити непідтверджену інформацію негативного змісту щодо особи потрібно вжити певних заходів, щоб перевірити достовірність інформації, яка підлягала розголошенню, та не допустити порушення прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором
В силу ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї.
У відповідності до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб і на свій вибір.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.
За змістом ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4, п. 5 Постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року за № 1, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь /поведінки/ загальноприйнятим уявленням про добро та зло. Фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також, на спростування цієї інформації.
Відповідно до п. 15, п. 21 вказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач, обґрунтовуючи вимоги позову та підстав звернення до суду посилається, на те, що в грудні 2020 року на ім`я начальника управління житлово-комунального господарства Подільської районної у м. Києві державної адміністрації надійшов лист-звернення від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому зазначено недостовірні відомості та негативна інформація, що порочать ділову репутацію позивача.
В матеріалах справи міститься вказане звернення від 19 грудня 2020 року із зазначенням адресатів: Міністру внутрішніх справ України Авакову А.Б., Генеральному прокурору України Венедиктовій І.В., Начальнику управління житлово-комунального господарства Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Смарозову І.О. від ОСОБА_2 щодо погроз фізичною розправою та позбавлення житла.(а.с.36-46)
Дослідивши вказаний лист, вбачається, що в ньому зазначена, зокрема і та інформація, на яку посилається позивач, а саме: «… ОСОБА_4 щодня прибігала до мене додому і плакала, що син ОСОБА_1 її б`є та знущається, тому є докази приїзд поліції та фіксації факту погроз», «… Коли вже ОСОБА_1 почав бити матір ОСОБА_4 почав бити матір ОСОБА_4 та бігати за нею з вогнепальною зброєю ОСОБА_1 неадекватна та агресивна особа, схильна до алкоголю».
Однак, з наданого позивачем листа неможливо встановити в який саме спосіб його було надіслано, зокрема відсутні докази направлення його засобами електронного зв`язку адресатам або засобами поштового зв`язку. Вказане, ставить під сумнів дійсність направлення такого листа адресатам, зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів отримання вказаної заяви.
Також, слід зазначити, що вказана заява не містить підпису заявників, а отже, зважаючи на вищевикладене судом вказана заява не може братись до уваги як належний та допустимий доказ по справі в розумінні ст. ст. 76, 77 ЦПК України, згідно з якими, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Вбачається, що представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Гук А.Ю. було відібрано пояснення сусідів та родичів позивача, котрі знають позивача протягом багато років. З матеріалів справи вбачається, що пояснення адвокатом відібрано у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вказані особи виключно з позитивного боку характеризують ОСОБА_1 , однак позивачем не доведено в повному обсязі та не обґрунтовано, як саме зазначені відомості впливають на предмет спору по справі про захист честі, гідності та ділової репутації, а отже, не можуть братись до уваги при ухваленні рішення по суті справи.
Суд, при вирішенні справи приймає до уваги той факт, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права, принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача та зобовязання спростувати інформацію, слід відмовити. Належних доказів на підтвердження направлення листа саме відповідачами (відсутність підпису) і саме до зазначених у зверненні адресатів (відмітка про вхідну реєстпацію отримувача звернення та її номер, спосіб направлення), не надано.
Щодо позовної вимоги, в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди, у розмірі 20 000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пункт 3 ч. 2 ст. 23 зазначеного Кодексу передбачає, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала, у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 р. „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами, внесеними, згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.01 р. (п.3), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Позивачами не надано жодних доказів заподіяння моральної шкоди з вини відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Обов`язковому доказуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні.
Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, а також те, що позивачем не наведено доказів наявності всіх складових, які є підставою для відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.
На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача.
Керуючисьст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 141, 189, 200, 211, 258, 259, 280 ЦПКУкраїни, Конституцією України, Законом України «Про інформацію», ст.ст.23, 201, 277, 297, 299,1167 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

Повний текст рішення виготовлено 16.12.2022.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон