Справа № 147/61/22
Провадження № 22-ц/801/1042/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борейко О. Г.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 рокуСправа № 147/61/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т. О.,

суддів Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

за участі секретаря судового засідання Олійник Г. Є., особи, яка подала апеля-ційну скаргу, відповідачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Анісімової А. М., представника позивача ОСОБА_2 адвоката Конякіна М. С., розглянувши за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні в м. Він-ниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про визнання права власності на частину земельної ділянки,

за апеляційною скаргою відповідачки ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2022 року, ухвалене у приміщенні суду в смт Тростянець Вінницької області за головування судді Борейко О. Г., повний текст якого складний 20 квітня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2022 року ОСОБА_2 звернувся у Тростянецький район-ний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки. В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу частки не-житлового приміщення від 19 липня 2017 року він є власником 36/100 часток нежитлового приміщення, кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 154,6 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказана нерухомість на момент відчуження розташовувалося на земельній ділянці площею 0,0459 га, кадастровий номер :02:006:0007, власницею якої є відповідачка ОСОБА_1 . Згодом при відчуженні 2/100 частин нежитлової будівлі ОСОБА_4 відповідачка здійснила відчуження останній земельної ділянки у розмірі 0,0009 га. Таким чином у відповідачки у власності перебуває земельна ділянка площею 0,0450 га за вказаною вище адресою з кадастровим номером :02:006:0119. Дана обставинам встановлена рішенням Тростянець-кого районного суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року у справі № 147/1419/20 та не потребує доказування. Позивач стверджує, що відповідачка усіляко уникає нотаріального оформлення переходу до нього права власності на частину земельної ділянки, що спонукало його звернутися з цим позовом до су-ду. ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності на 36/100 частин земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0119, пло-щею 0,0450 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2022 року позов задоволений, визнано право власності ОСОБА_2 на 36/100 часток земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0119, площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 . З ОСОБА_1 на ко-ристь ОСОБА_2 стягнуті судові витрати з оплати судового збору в сумі 992,40 гривень та 3000,00 гривень витрат на професійну правничу допомо-гу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1 оскаржує його в апеляційному порядку, просить скасувати дане судове рішення від 15 квітня 2022 року, ухвалити нове рішення про відмову у задово-ленні позовних вимог у повному обсязі. Скаржниця вважає судове рішення не-законним, необгрунтованим, ухваленим за неправильного застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права у частині роз-поділу судових витрат, прийнятим внаслідок неповного встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідачка вказує, що договір купівлі-про-дажу частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 з позивачем не укладався. Чинним законодавством передбаче-ний перехід до набувача права власності, у даному випадку на частину нежит-лової будівлі, з одночасним переходом від відчужувача до набувача права влас-ності на відповідну частку земельної ділянки, на якій розміщена придбана час-тина будівлі. Умовою переходу права власності на частину земельної ділянки є виділення такої її частини в окрему ділянку з присвоєнням кадастрового номера. Крім цього, скаржниця звертає увагу, що придбана ОСОБА_2 частина нежитлової будівлі розташована на другому її поверсі, а не без-посередньо на земельній ділянці. Відповідачка не оспорює право власності по-зивача, він безперешкодко володіє набутою частиною нежитлової будівлі, вико-ристовує спірну земельну ділянку. Суд не встановив, які ж суб`єктивні права ОСОБА_2 порушені на момент пред`явлення ним цього позову, який заявлений не з метою захисту наявного права, а для виникнення цього права. Окремо ОСОБА_1 заперечує правильність розподілу судом першої інстан-ції судових витрат у справі.

ОСОБА_2 не скористався визначеним цивільним процесуальним правом, забезпеченим ухвалою апеляційного суду від 30 травня 2022 року, та не подав відзиву на апеляційну скаргу, останній до суду не надходив.

У судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився, про місце, день та час розгляду справи він повідомлений завчасно, в установленому порядку. У судовому засіданні бере участь його повноважний представник, адвокат Коня-кін М. С. Відповідно до норм статті 372 ЦПК України колегія суддів апеля-ційного суду, з урахуванням незаперечення сторони відповідачки, ухвалила розглянути дану справу у відсутності безпосередньо самого позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеля-ційну скаргу учасників справи, дослідивши її матеріали, проаналізувавши наяв-ні в ній докази в їх сукупності, перевіривши законність, обґрунтованість оскар-жуваного судового рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга під-лягає задоволенню.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним ви-могам, воно є помилковим у тлумаченні норм матеріального права, які регулю-ють виниклі та наявні між сторонами у справі правовідносини. Повно з`ясував-ши обставини, що мають значення для справи, суд зробив висновки, які не від-повідають цим обставинам.

Судом встановлено та не оспорюється учасниками справи, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно від 17 травня 2005 ро-ку, виданого виконавчим комітетом Тростянецької селищної ради Вінницької області 17 травня 2005 року на підставі свого рішення від 21 квітня 2005 року № 59, зареєстрованого в КП «Тульчинське МБТІ» 17 травня 2005 року за номе-ром запису 42 у книзі ФНІ, реєстраційний номер 10791161, ОСОБА_1 нале-жало розташоване по АДРЕСА_1 нежитлове двоповерхове приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загаль-ною площею 432,4 кв.м. Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17 травня 2005 року серії НОМЕР_1 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВО № 183428. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15 жовтня 2004 року серії ВН № 006895, виданого на підставі договору купівлі-продажу від 09 лютого 2004 року, ОСОБА_1 була власницею земельної ділянки площею 0,0459 га у межах згідно з планом, розташованої по АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки визначене як комерційне використання. 19 липня 2017 року між ОСОБА_1 ( іменована у договорі як «Продавець» ) та ОСОБА_2 (іменований у договорі як «Покупець») укладений договір купівлі-продажу частки нежитлового приміщення серії НМЕ 541466, відповідно до підпункту 1.1. пункту першого якого продавець передав у власність ( продав ), а покупець набув у власність ( купив ) належні продавцю 36/100 часток нежилого приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а саме: 15 - коридор, 16 - кабінет, 17 - зал, 18 - зал, 19 - коридор, 20 - кімната, 21 сан. вузол, 22 - вб. шафа, 23 - коридор, 24 - кабінет, 25 - кімната, 26 - сан.вузол, 27 - сан.вузол, 28 - кімна-та, 29 - сан.вузол, 30 - кімната, 31 - кімната, 32 - сан.вузол, загальною площею 154,6 кв.м. в АДРЕСА_1 . Відповідно до підпункту 1.4. договору відчужуване нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 0,0459 га, кадастровий номер :02:006:0007, яка перебувала у власності продавця.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19 липня 2017 року ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності у розмірі частки 36/100 належить частина нежитлового приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » загальною площею 154,6 кв.м. по АДРЕСА_1 .

При відчуженні 2/100 частин нежитлової будівлі АДРЕСА_1 ОСОБА_5 відповідачка здійснила відчуження частини належної їй на праві приватної власності земельної ділянки у розмірі 0,0009 га, що підтверджується відміткою нотаріуса Вірської А. І. про посвідчення 24 жовтня 2017 року за реєстраційним номером 1469 договору купівлі-продажу частини спірної земельної ділянки площею 0,0009 га. У власності ОСОБА_1 перебуває решта земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0119, площею 0,0450 га в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 лютого 2020 року за № НВ-020. Вид використання земельної ділянки визначений для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. На цій земельній ділянці знаходяться приміщення першого поверху нежитлової будівлі, що належать відповідачці ОСОБА_1 у частці 62/100, ОСОБА_5 у частці 2/100 та приміщення другого поверху, що належить ОСОБА_2 у частці 36/100. Така обставина зафіксована у технічному паспорті на будівлю від 08 жовтня 2021 року.

Викладені фактичні обставини справи, правомірність набуття ОСОБА_6 права власності на частку нежитлового приміщення, відчуженої власницею ОСОБА_1 , визнаються її учасниками, встановлені рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 вересня 2021 року у справі № 147/1419/20, через що не потребують доказування в силу вимог час-тин першої та четвертої статті 82 ЦПК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керую-чись нормами статті 41 Конституції України, рішенням від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний зако-ном інтерес), статей 15, 16, 316, 328, 377, 392, 396 ЦК України, статей 86, 87, частини першої статті 120, статті 125 ЗК України, зауважив, що вимоги позива-ча щодо визнання за ним права власності на частину спірної земельної ділянки як об`єкта права власності іншої особи, заявлені з урахуванням наявності інди-відуально визначених її характеристик, а саме площі, кадастрового номера та зумовлені набуттям ним права власності на частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 . Суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення ОСОБА_2 за судовим захистом є обґрунтованим, оскільки у даному випадку він, як і відповідачка ОСОБА_1 , володіє часткою нерухомого майна по АДРЕСА_1 , і право власності набуте ним правомірно, що ніким не оспорюється та не спростовується. Суд дотримувався загального прин-ципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за яким визначення правового режиму земельної ділянки пере-буває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та законо-давства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів з набуття права власності на нерухомість і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності. Оскаржуване рішення суду обгрунтоване, зокре-ма, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/ 16 (mutatis mutandis), від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, у постановах Верхо вного Суду у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності від 28 лютого 2020 № 913/169/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Тре-тьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 318/1274/18. Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності має належати 36/100 часток усієї земель-ної ділянки з кадастровим номером :02:006:0119, на якій розміщена належна йому частина нежитлового приміщення, тому відмова відповідачки у нотаріальному оформленні такого права порушує права позивача на користу-вання і обслуговування належної йому приватної нерухомої власності. Відпо-відно порушене право ОСОБА_2 підлягає судовому захисту.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що частина земельної ділян-ки, на яку претендує позивач, не виділена в окрему земельну ділянку, їй не при-своєний кадастровий номер, а частина будівлі, придбана ОСОБА_2 , не розташована безпосередньо на земельній ділянці, а на другому поверсі будів-лі. Крім цього, обгрунтування ОСОБА_2 позову статтею 392 ЦК України безпідставне. Відповідні мотиви сторони відповідачки були викладені у відзиві на позов, який надійшов до суду першої інстанції 22 лютого 2022 року.

Мотивам відповідачки стосовно безпідставності, за її позицією, заявленої ОСОБА_2 вимоги судом дана критична оцінка, яка, між тим не уз-годжується з юридичною визначеністю у цивільних правовідносинах, які ви-никли та мають місце між сторонами у справі.

Відповідно до частин першої, третьої статті 79 ЗК України, земельна ділян-ка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розта-шування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділян-ку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

За висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, згідно з принципом єдності юри-дичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона безпосередньо розташована.

Враховуючи, що належна ОСОБА_2 частина нежитлового при-міщення, розташована на другому поверсі будівлі, не може бути відокремлена ані від земельної ділянки з кадастровим номером :02:006:0119, на якій розташована уся будівля, ані від приміщення першого поверху, яке належить відповідачці та ще власниці ОСОБА_5 , без його пошкодження або істотного знецінення, то у позивача має місце право на власність на частину спірної земельної ділянки, на якій безпосередньо розташована його частина будівлі, та на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування його частини приміщення, хоча вона й розташована на другому поверсі усієї нежитлової будівлі. Проте ОСОБА_2 не заявлена позовна вимога про визнання за ним права власності саме на зазначені частини земельної ділянки, він наполягає та стверджує про наявність у нього права на 36/100 часток усієї земельної ділянки, належної на праві приватної власності ОСОБА_1 , що придбана нею за власні кошти відповідно до договору купівлі-продажу від 09 лютого 2004 року серії ВВВ № 439955, ВВВ № 439956. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 26 люто-го 2020 року, державною реєстрацією від 03 жовтня 2017 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:006:0119, площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 зареєстро-ване за ОСОБА_1 .

Апеляційний суд звертає увагу, що для вирішення питання про право влас-ності ОСОБА_2 на частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташована його частина нежитлового приміщення, та на частину земельної ділянки, необхідної для обслуговування цієї частини будівлі, позивачем мали б бути заявлені до вирішення судом відповідні клопотання для конкретного ви-значення цих часток земельної ділянки, зокрема з огляду на розташування на-лежних йому приміщень на другому поверсі будівель. Йдеться про проведення у справі судових експертиз, без яких вирішити порушені вимоги неможливо. Однак такі вимоги ним не заявлялися, відповідні докази не представлялися та не забезпечувалися.

Як уже зазначалося, вимоги позивача стосуються не того предмета спору, за яким його вимога може бути задоволена у відповідності до норм статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України. ОСОБА_7 претендує виключно на визнання за ним права власності на 36/100 часток усієї земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 . Така вимога позивача задоволен-ню не підлягає.

Нормами статті 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, який переглядає справу за наявними в ній і додатково по-даними доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду пер-шої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інс-танції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посила-ються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`яз-ковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розгля-даються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

У контексті викладеного заслуговують на увагу доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо дотримання судом у цій справі саме з огляду на суть заявлених позовних вимог норм статті 140 Земельного кодексу України, в силу якої підставами припинення права власності відповідачки на частину земельну ділянку, яка перебуває у її приватній особистій власності, можуть бути: а) добровільна відмова власниці від права на частину земельної ділянки; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необ-хідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невід-чуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом, і висновку відпо-відача про те, що припинення права власності на земельну ділянку у спосіб, яким позивач бажає захистити своє право законодавством не передбачене. Від-повідно, наразі, відсутні законні підстави для припинення права приватної влас-ності ОСОБА_1 на частину її земельної ділянки, на яку заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 .

Приписи статті 120 Земельного кодексу України щодо підстави припинен-ня права власності на земельну ділянку за умови відчуження власником будівлі, стосуються, як уже підкреслювалося, земельної ділянки, на якій безпосередньо розташована будівля ( споруда ), тобто йдеться про земельну ділянку під бу-дівлею ( спорудою ), що тягне припинення права власності на земельну ділянку іншої особи. Таке відчуження тягне за собою такий юридичний наслідок, як припинення права власності відчужувача на земельну ділянку, на якій розташо-вана будівля ( споруда ). Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час розгляду та вирішення спору, у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна ( жилий будинок ( крім багатоквартирного ), іншу будівлю або споруду ), об`єкт незавершеного будів-ництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно з переходом частки у будинку у праві спільної власності набувач набуває у власність і частку земельної ділянки ( з урахуванням змін відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості» від 02 лютого 2021 року № 1174-IX ).

Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право влас-ності на житловий будинок ( крім багатоквартирного ), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника ( землекористувача ). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з пере-ходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти ( крім багатоквартирних будинків ).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 умотивовані достатніми, обгрун-тованими підставами для визнання оскаржуваного нею судового рішення помилковим, тому вони заслуговують на увагу, тягнуть скасування рішення су-ду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Слід визнати, що ОСОБА_2 недотримано порядку вирішення спірного питання, через що фактично ним обраний невірний спосіб захисту свого права, яке, наразі, він вважає порушеним.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рі-шень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейсь-кого суду як джерело права.

У пункті 33 рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» ( остаточне рішення від 17 червня 2011 року ) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке дове-дення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, вик-ладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправиль-не тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до части-ни першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони про-порційно розміру задоволених позовних вимог. За подання апеляційної скарги відповідачкою сплачений судовий збір у розмірі 1488,60 гривень, понесені витрати з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 13500,00 гривень, визначені умовами договору про надання такої допомоги, з представленням належних доказів здійснення відповідних витрат. Клопотання про зменшення цих витрат стороною позивача не подавалося. З урахуванням норм цивільного процесуального законодавства, пропорційності вирішення питання розподілу судових витрат, з позивача на користь відповідачки підлягають стягненню понесені зазначені вище судові витрати.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину зе-мельної ділянки скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину земельної ділянки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстроване місце прожи-вання: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , у відшкодування судових витрат 1488,60 гривень ( одна тисяча чотириста вісімдесят вісім гривень 60 коп. ) сплачених при поданні апеляційної скарги, 13500,00 гривень ( тринадцять тисяч п`ятсот гривень 00 коп. ) витрат з оплати професійної правничої допомоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 липня 2022 року.

Суддя-доповідач Т. О. Денишенко

Судді Л. О. Голота

В. П. Рибчинський