Справа № 183/8585/21
№ 2/183/1975/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 липня 2022 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
за участю секретаря судових засідань Кодаченко А.Г.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У грудні місяці 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову, позивач посилається на те, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 .
Право власності на означене нерухоме майно, хоча і набуте в період шлюбу з відповідачем, однак являється його особистою власністю, оскільки був подарований.
У житловому будинку, як член сім`ї власника була зареєстрована ОСОБА_2 , з якою позивач перебував у шлюбі.
У належному йому на праві власності будинку, ОСОБА_2 не проживає з 10 жовтня 2020 року.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.12.2020 року шлюб між сторонами був розірваний, відповідачка створила іншу сім`ю, мешкає зі своїм цивільним чоловіком у іншому домоволодінні.

Позивач наполягає на тому, що сам по собі факт реєстрації відповідача у будинку АДРЕСА_1 , порушує його права, як власника житлового будинку на вільне розпорядження і користування своїм майном, він позбавлений можливості вільно розпоряджатись майном, у зв`язку з чим змушений звернутись до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 10 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 22).

Позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 21 листопада 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Шевченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2-6388 (а.с.10-11) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12).

Судом встановлено, не спростовано сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2002 року по 11 січня 2021 року, про що свідчить рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2020 року у справі № 183/5196/20 (а.с. 14-16).

Аналіз поданих документів, свідчить про те, що житловий будинок за АДРЕСА_1 набутий позивачем у власність в період шлюбу з відповідачкою, однак в силу ст. 57 СК України являється його особистою власністю

В зазначеному будинку зареєстрованою значиться ОСОБА_2 (а.с.17), однак остання не проживає за місцем реєстрації понад один рік, про що свідчить відповідний акт від 13 листопада 2021 року, затверджений квартальним комітетом (а.с. 8).

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеним законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 406 ЦК України, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають значення.

Ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимоги ст. 156 ЖК України передбачають, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає суду підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15).

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, суд вважає, що відповідач, не проживаючи в будинку позивача, що належить йому на праві власності, втратила право користування ним, а тому, суд вважає за необхідне задовольнити позов, усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком за АДРЕСА_1 .

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10-12, 27, 30, 58-62, 209, 212-215, 280 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 гривень.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з моменту отримання ним копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В.Сорока.