Провадження № 2/761/4407/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Мальцева Д.О.

за участю секретаря Любченко Б.А.

прокурор Воробйов В.В.

представник відповідачів 1,2 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації прав, визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. ,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач 1), ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач 2), ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач 3), відповідно до якого просив: відновити строк звернення до суду; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача 1, оформлену записом, вчиненим 12.02.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського округу Патрєвою Ю.П. за № 13235875 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 39 кв.м, житловою площею 17, 6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (далі по тексту - квартира АДРЕСА_2 ); скасувати державну реєстрацію права власності відповідача 1, оформлену записом, вчиненим 12.02.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського округу Патрєвою Ю.П. за № 13234723 про право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 26, 6 кв.м, житловою площею 14, 6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 (далі по тексту - квартира АДРЕСА_4 ); визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер: 428 від 21.03.2016, укладений між відповідачем 3 та відповідачем 1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В.; визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_5 , яка складається з квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 26, 6 кв.м, житловою площею 14, 6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 та квартири АДРЕСА_1 загальною площею 39 кв.м, житловою площею 17, 6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 відумерлою та передати спадкове майно у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради; витребувати від відповідача 2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 26, 6 кв.м, житловою площею 14, 6 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00; судові витрати стягнути з відповідачів на користь Шевченківської окружної прокуратури м. Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне майно належало на праві власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшли спірне нерухоме майно. Як було встановлено органами прокуратури, спадкоємці у померлого були відсутні, свідоцтва про право на спадщину не видавались, а відтак були наявні підстави для визнання спірних квартир відумерлою спадщиною у порядку ст. 1277 ЦК України те переходу вказаного майна у власність територіальної громади м. Києва в особі КМР.

У свою чергу Шевченківською окружною прокуратурою м. Києва було встановлено факт незаконного набуття права власності на вказане майно відповідачами. Так позивачем було встановлено, що спірні квартири було зареєстровано на праві власності за відповідачем 1 на підставі договору дарування квартир від 10.02.2016, за № 250 та № 251, укладених між відповідачем 1 та ОСОБА_5 . Водночас останній не міг укласти вказані договори, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже в силу вимог закону, вказані договори є нікчемними та такими, що спрямовані на незаконне заволодіння майном, яке мало перейти у власність позивача та не потребують визнання судом недійсними. У свою чергу, на підставі нікчемних договору 10.02.2016 спірні квартири були зареєстровані на праві власності за відповідачем 1. Крім того, квартира АДРЕСА_1 на виконання договору іпотеки від 21.03.2016, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , передана останній в іпотеку.

Разом з цим, договір іпотеки від 21.03.2016 укладено з порушенням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_4 не був законним власником квартири АДРЕСА_5 за вказаною вище адресою при передачі цього майна в іпотеку ОСОБА_3 та не отримував згоди Київської міської ради на укладення такого договору. Зазначене суперечить приписам ст. 5, 6, 14 Закону України «Про іпотеку», а тому спірний договір підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, оскільки в іпотеку передано майно, яке в силу відумерлої спадщини мало перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Крім того, право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2016 за № 510, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В.

Водночас, оскільки ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі, зокрема, ОСОБА_2 не були власниками квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею. У свою чергу, так як визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою міста Києва права власності на таке майно, спірна квартира АДРЕСА_6 підлягає витребуванню від відповідача 2 на підставі п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником майна.

З огляду на зазначене, наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про державну реєстрацію права власності на спірні квартири за відповідачами на підставі нікчемних та недійсних правочинів стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом позивача.

Щодо строку позовної давності позивач вказав, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.05.2015 відкрито провадження у справі № 761/12655/15-ц за заявою першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, заінтересована особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6 відумерлою спадщиною, що належала померлому ОСОБА_5 та передачі вказаних квартир, як відумерлої спадщини, у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.12.2015 вказану заяву прокурора залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право. Протягом тривалого часу в провадженні багатьох судів перебувала низка справ (№ 761/12655/15-ц; 760/14653/15-ц; 761/34889/15-ц, 2-о/408/344/16; 761/45714/16-ц) щодо вставлення спадкоємців ОСОБА_5 та прийняття ними спадщини. Вказані судові процеси тривали з травня 2015 року по червень 2018 року у зв`язку з цим, строки позовної давності на звернення до суду з даним позовом прокурором та позивачем пропущені з поважних причин, а отже вони підлягають поновленню.

Представник відповідача 1 та відповідача 2 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. Вказав, що позивач не надає належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позовних вимог. Так представник зазначив, що відповідачі є добросовісними набувачами, доказів протилежного прокурором не надано. При цьому, зазначив, що позивач не в праві обґрунтовувати свої твердження показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатись на них, так як протокол допиту свідка не є достатнім доказом підтвердження незаконних дій відповідачів.

Також вказав, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач з вказаним позовом звернувся до суду у травні 2021, у той час коли оспорювані договори укладені 10.02.2016, 01.03.2016 та 29.03.2016. При цьому, позивачу було відомо про всі обставини, у тому числі про визнання спадщини відумерлою, починаючи з 2015 року, оскільки прокурором самостійно було внесено 23.11.2015 до ЄРДР відомості щодо замаху на заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_6 , КП № 0000335. Крім того, 25.12.2015 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва заяву позивача про визнання спірного майна відумерлою спадщиною залишено без розгляду через наявність спору про право.

Отже представник відповідача 1 та 2 вважає, що через неналежне виконання позивачем та КМР своїх обов`язків, які були обізнані про порушені права держави, починаючи з 2015 року, строк позовної давності пропущено позивачем без поважних причин та просив застосувати строк позовної давності до заявлених вимог.

Від відповідача 3 відзив не надходив.

26.07.2021 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

05.11.2021 від представника відповідача 1 та відповідача 2 надійшов відзив та заява про застосування строків позовної давності.

03.02.2022 від позивача надійшли за перечення на заяву про застосування строків позовної давності.

14.02.2022 від позивача надійшли пояснення.

01.09.2022 ухвалою суду закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті.

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити.

Представник відповідача 1 та відповідача 2 у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні та застосувати строки позовної давності.

Відповідач 3 у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі.

Суд, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача 1 та відповідача 2, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 26, 6 кв.м, житловою площею 14, 6 кв.м та квартира АДРЕСА_1 загальною площею 39 кв.м, житловою площею 17, 6 кв.м на праві приватної власності належала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на підставі свідоцтва про спадщину, виданого 18.04.2002, та свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.03.1998.

20.06.2013 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер, що підтверджується актовим записом про смерть № 12684 від 30.07.2013.

Відповідно до листа СКП «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» від 03.08.2017 за № 1277, ОСОБА_5 похований на Північному кладовищі Підприємством за кошти державного бюджету як одинокий громадянин.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, до складу якої увійшли вищевказані квартири.

З листа Шевченківського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 27.03.2021 № 1160/21.12-09 вбачається, що на зберіганні в архіві відсутні актові записи цивільного стану, складені відносно ОСОБА_5 .

Згідно листа Першої київської державної нотаріальної контори від 22.04.2021 № 2199/01-16, спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 заведена Дев`ятою КДНК.

Із заявами про прийняття спадщини ОСОБА_5 звернулись: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Постановами державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори від 30.01.2015, 04.08.2015, 18.08.2016 21.12.2016 за заявами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні нотаріальної дії відмовлено у зв`язку із не підтвердженням факту проживання з померлим однією сім`єю на протязі п`яти років, не підтвердженням факту родинних відносин та не наданням оригіналів правовстановлюючих документів на майно.

Згідно даних Спадкового реєстру, наданих Першою та Дев`ятою київськими державними нотаріальними конторами Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Міністерства юстиції України, ОСОБА_5 не укладався спадковий договір та не складався заповіт, свідоцтва про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , - не видавались.

Також з матеріалів справи вбачається, що у провадженні декількох судів перебувала низка справ (№ 761/12655/15-ц; 760/14653/15-ц; 761/34889/15-ц, 2-о/408/344/16; 761/45714/16-ц) щодо набуття прав власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3 , які належали ОСОБА_5 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.12.2015 заяву першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, заінтересована особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3 відумерлою спадщиною, що належала померлому ОСОБА_5 та передачі вказаних квартир, як відумерлої спадщини, у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03.11.2016 у справі № 761/34889/15-ц за позовом ОСОБА_7 до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_6 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу і постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від12.10.2015 у справі № 760/14653/15-ц за заявою ОСОБА_7 , заінтересована особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залишено без розгляду.

Біловодським районним судом Луганської області у рішенні від 15.11.2016 у справі №2-о/408/344/16 встановлено наявність родинних відносин між померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_9 та визнано позивача таким, що прийняв спадщину.

Постановою Апеляційного суду Луганської області від 28.03.2018 рішення Біловодського районного суду Луганської області від 15.11.2016 у справі №2-о/408/344/16 скасовано. Заяву ОСОБА_9 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.02.2018 у справі № 761/45714/16-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Патрєва Ю.П., приватний нотаріус Київського нотаріального округу Горбунова Л.В. про визнання права власності та визнання договорів недійсними, позов задоволено частково. Визнано недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_7 , укладені 10.02.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20.06.2018 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07.02.2018 у справі № 761/45714/16-ц скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено.

З огляду на зазначене, на момент розгляду справи спадкоємців після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 судами встановлено не було, матеріали справи таких доказів також не містять.

Приписами ст. 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відмерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Водночас, відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно спірні квартири 10.02.2016 були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 .

Відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Патрєвої Ю.П. від 30.08.2017 № 118/01-16,останньою було посвідчено 10.02.2016 два договори дарування, а саме Договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_8 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрованим в реєстрі за № 250 та Договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_9 , укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зареєстрованим в реєстрі за № 251.

Копії вказаних договорів дарування також наявні в матеріалах справи.

Відомості про право власності ОСОБА_4 на зазначені квартири нотаріусом внесені до Реєстру саме на підставі зазначених договорів.

Також в матеріалах справи наявна копія Іпотечного договору від 21.03.2016, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 428, за яким відповідач 1 передав в іпотеку відповідачу 3 квартиру під АДРЕСА_1 в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором позики, укладеним 21.03.2016 між відповідачем 3 та відповідачем 1.

29.03.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В., зареєстровано за № 510.

При цьому, згідно відповіді КП КМР КМ БТІ від 05.09.2017 за вих. № 062/14-10663 (И-2017), згідно з яким реєстраційна справа а архіві Бюро формувалась на спірні квартири у зв`язку з відсутністю замовлень з 01.06.2010.

З матеріалів справи вбачається, що СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України здійснювало досудове розслідування кримінального провадження № 0011750 від 25.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України щодо незаконного заволодіння квартирою АДРЕСА_1 .

Крім того, в матеріалах справи наявний витяг з ЄРДР, відповідно до якого 08.11.2015 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України за фактом вчинення невстановленою особою замаху на заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_3 , зареєстровано кримінальне провадження № 0000335, визначено орган досудового розслідування: Прокуратура Шевченківського району м. Києва.

Також з матеріалів справи вбачається, що 23.11.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_3 та зареєстровано кримінальне провадження № 0000335 від 23.11.2015 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України.

Станом на день розгляду вказаної справи вирок суду про притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб за результатами розгляду справи за вказаним кримінальним провадженням матеріали прави не містять.

Також судом досліджено й інші докази, а саме копію висновку експерта від 14.01.2019 № 8-4/2041, виконаного в рамках кримінального провадження № 0000335 від 23.11.2015, копію постанови СВ Шевченківського УП ГУ НП у м.Києві від 04.02.2019, копію рапорту від 05.02.2019, копію відомостей про особу з бази «АРМОР», копії паспорту відповідача 1, копію протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 12.04.2020, копію спадкової справи після померлого ОСОБА_5 та листи Київської місцевої прокуратури № 10, адресовані Київській міській раді щодо представника інтересів.

Так позивач стверджує, що спірні квартири було зареєстровано на праві власності за відповідачем 1 на підставі договору дарування квартир від 10.02.2016, за № 250 та № 251, укладених між відповідачем 1 та ОСОБА_5 , які є нікчемними та такими, що спрямовані на незаконне заволодіння майном, яке мало перейти у власність позивача та не потребують визнання судом недійсними.

Крім того, договір іпотеки від 21.03.2016, який у подальшому був укладений між відповідачем 1 та відповідачем 3 щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 також укладено з порушенням вимог законодавства, оскільки ОСОБА_4 не був законним власником квартири АДРЕСА_5 за вказаною вище адресою при передачі цього майна в іпотеку ОСОБА_3 та не отримував згоди Київської міської ради на укладення такого договору.

Крім того, оскільки відповідач 1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 у спосіб, не передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі, зокрема, ОСОБА_2 не були власниками квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею.

Так, відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннями ст. 321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, згідно положень ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

В силу положень ст.5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

У свою чергу згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно положень ч. 1-2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

При цьому, вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України)

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Отже, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Верховний Суд при розгляді справ про скасування державної реєстрації прийшов до висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.

Зокрема, вказана правова позиція Верховного Суду зазначена у постановах від 26.02.2020 у справі №635/2208/16-ц; від 05.02.2020 у справі № 759/20387/18; від 19.02.2020 у справі № 758/2524/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 у справі № 802/1340/18-а.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже у судовому засіданні встановлено, що спірні квартири після смерті ОСОБА_5 , які увійшли до складу спадщини, за відсутності спадкоємців, могли б бути визнані відумерлою спадщиною та перейти у власність Територіальної громади міста Києва.

Крім того, судом також встановлено, що вказані квартири сам спадкодавець не міг відчужити 10.02.2016, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відтак судом встановлено, що спірні договори дарування, укладені між відповідачем 1 та ОСОБА_5 не могли бути підписані останнім 10.02.2016, а отже є нікчемними в силу закону.

У свою чергу відповідач 1 Трубчанінов не був законним власником спірного майна та не мав достатній обсяг повноважень як на укладення Іпотечного договору від 21.03.2016, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 428, за яким відповідач 1 передав в іпотеку відповідачу 3 квартиру під АДРЕСА_1 в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором позики, а отже наявні підстави для визнання такогог договору недійсним. Також не мав відповідач 1 достатніх повноважень і на укладення 29.03.2016 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Горбуновою Л.В., зареєстровано за № 510, за яким відповідач 1 відчужив спірну квартиру на користь відповідача 2.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Так позивач стверджує, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22.05.2015 відкрито провадження у справі № 761/12655/15-ц за заявою першого заступника прокурора Шевченківського району міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, заінтересована особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_6 відумерлою спадщиною, що належала померлому ОСОБА_5 та передачі вказаних квартир, як відумерлої спадщини, у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25.12.2015 вказану заяву прокурора залишено без розгляду у зв`язку із наявністю спору про право. Протягом тривалого часу в провадженні багатьох судів перебувала низка справ (№ 761/12655/15-ц; 760/14653/15-ц; 761/34889/15-ц, 2-о/408/344/16; 761/45714/16-ц) щодо вставлення спадкоємців ОСОБА_5 та прийняття ними спадщини. Вказані судові процеси тривали з травня 2015 року по червень 2018 року у зв`язку з цим, строки позовної давності на звернення до суду з даним позовом прокурором та позивачем пропущені з поважних причин.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, спірні квартири були відчужені за нікчемними договорами дарування 10.02.2016.

Прокурор з вказаним позовом звернувся до суду 11.05.2021.

Однак як було встановлено у судовому засіданні про порушення прав Територіальної громади м. Києва позивачу стало відомо під час досудового розслідування наступних кримінальних проваджень: № 0011750 від 25.10.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та кримінальне провадження № 0000335 від 08.11.2015 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, які стосувались вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_3 , а у подальшому кримінального провадження № 0000335 від 23.11.2015 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України та вчинення кримінального правопорушення за фактом заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_1 та квартирою АДРЕСА_3 .

Отже, позов був поданий з пропущеним трирічним строком позовної давності.

Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 22.05.2019, справа № 234/3341/15-ц, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання.

Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Так Київська міська рада діє в межах повноважень, визначених чинним законодавства України, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про столицю України - місто-герой Київ».

Відповідно до п. 30, 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, зокрема, здійснювати облік і контроль за використанням нежитлового фонду державними органами, підприємствами, установами та організаціями, які засновані на державній власності, розташованими у місті, брати участь у вирішенні питань оренди нежилих приміщень, що належать державним підприємствам, установам та організаціям, в порядку, визначеному Фондом державного майна України.

З огляду на зазначене, а також те, що позивач, як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді м. Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням нежитлового фонду, не цікавився ним, не здійснював державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряв в якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернувся до суду з відповідним позовом, суд вважає, що підстави для поновлення строку позовної давності відсутні.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 16, 202-204, 215, 253, 256, 257, 267, 626, 638, 655 ЦК України, ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 76-80, 89, 274, 350-355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Шевченківської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації прав, визнання правочину недійсним, визнання спадщини відумерлою та витребування майна - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного тексту рішення суду - 03.01.2023.

Суддя: