КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження:№ 22-ц/824/6524/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 127/3966/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Слободянюк А.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про стягнення коштів в порядку реституції,

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_1 , діючи в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 , звернулась суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про стягнення коштів в порядку реституції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 року було відмовлено у позові ОСОБА_1 в інтересах недієздатної особи ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Постановою Вінницького апеляційного суду від 28.11.2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов було частково задоволено, визнано недійсними кредитний договір від 17.05.2006 року та договір іпотеки від 17.05.2006 року, який укладався ОСОБА_2 з ПАТ «ОТП Банк».

Постановою Верховного Суду від 16.12.2020 року задоволено позовні вимоги в частині застосування наслідків недійсності правочину, стягнуто з банку на користь ОСОБА_2 , опікуном якого є ОСОБА_1 , грошові кошти в сумі 4470,00 доларів США.

Вказує, що 17.11.2017 року позивачем в інтересах недієздатного ОСОБА_2 укладено з банком договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 17.05.2006 року про прощення боргу, за умовами якого позивачем сплачено 5400,00 доларів США на момент підписання договору, решта боргу прощалась. Оскільки основний договір визнано недійсним, то і всі додатки до нього (угоди, договори) є також недійсними, відтак, як зазначає позивач, вона має право стягнути з відповідача в порядку реституції сплачені 5400 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що вона не отримувала ухвали про призначення розгляду справи за спрощеним порядком без повідомлення сторін, а тому, в порушення процесуальних норм, не могла скористатись своїм правом на своєчасне подання суду відповідних клопотань, заяв тощо.

Вказує, що оцінюючи відзив банку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Банк не визнає отримання коштів, оскільки саме такої фрази представник Банку не використовує, адже в іншому випадку за даними правовідносинами можна було б ініціювати порушення кримінального провадження за певні фінансові зловживання та/або шахрайство, вчинені однією із сторін. Отже, якщо Банк не заперечує, що отримав кошти, то значить він їх отримав.

Звертає увагу на те, що з позовною заявою надано доказ отримання даних коштів відповідачем - це договір від 17 листопада 2017 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № ML-B00/078/2006 від 17 травня 2006 року (про прощення боргу), з якого вбачається, що ОСОБА_2 буде списано решта боргу по кредитним відносинам після того, як вона сплатить 5400 доларів США на користь ПАТ «ОТП Банк».

Пунктом 8 даного договору визначено, що кошти вносяться на користь Банку на момент підписання договору. Тобто реально так і відбувалося, спочатку було сплачено кошти в касу банку, квитанцію передано представнику банку і тільки після цього був підписаний вищевказаний договір про прощення боргу. Вказує, що внаслідок того, що договір про прощення боргу був підписаний і прощення боргу відбулося, до її недієздатного сина звернулося з адміністративним позовом Головне управління ДПС у Вінницькій області про стягнення податкового боргу, який був нарахований за вищевказане списання боргу (справа № 120/4522/20-а).

Вважає, що суд першої інстанції мав витребувати докази від відповідача щодо отримання ПАТ «ОТП Банк» 5400 доларів США в зв`язку з підписанням договору від 17 листопада 2017 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № ML-B00/078/2006. Звертає увагу на правову позицію по Верховного Суду, викладену у постанові від 11 серпня 2021 року у справі №191/2592/19-ц щодо встановлення судом всіх фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - постанови Вінницького апеляційного суду від 28.11.2019 року та постанови Верховного Суду від 16.12.2020 року, у грудні 2014 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом про визнання недійсними кредитного договору № МL-В00/078/2006 від 17.05.2006р. та договору іпотеки № МL-В00/078/2006 від 17.05.2006р., які укладались між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», із застосуванням реституції та стягнення коштів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.11.2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 127/27203/14-ц, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № ML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райфайзенбанк Україна».

Визнано недійсним договір іпотеки № РML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райфайзенбанк Україна», який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком Валерієм Вікторовичем та зареєстрований в реєстрі за №3771, за яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с 2-7).

Постановою Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 127/27203/14-ц було розглянуто касаційні скарги ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_2 .

Касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , - задоволено.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 28.11.2019 року в частині вирішення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину задоволено, в порядку застосування наслідків недійсності кредитного договору № МL-В00/078/2006 від 17.05.2006 р., укладеного 17.05.2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна, правонаступником якого у спірних правовідносинах є ПАТ «ОТП Банк», стягнуто з ПАТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 , опікуном якого є ОСОБА_2 , грошові кошті в сумі 4470 доларів США (а.с.8-15).

При перегляді зазначеної справи № 127/27203/14-ц в суді апеляційної та касаційної інстанції, судами було встановлено наступне.

17 травня 2006 року між АКБ «Райффайзен банк Україна», правонаступником якого у спірних правовідносинах є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № ML-В00/078/2006, за умовами якого останній отримав кредитні кошти на придбання нерухомого майна у розмірі 20 230 доларів США під 11 % річних, зі строком повернення

до 16 травня 2021 року.

Також 17 травня 2006 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_2 уклав договір іпотеки № РML-В00/078/2006, за умовами якого передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яку придбав 17 травня 2006 року у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу з відстроченням платежу.

Згідно з епікризом КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» від 13.11.2014 року №2-7729, ОСОБА_2 із 1984 року перебуває на обліку в КП «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня імені академіка О. І. Ющенка».

У період із 30 жовтня по 18 грудня 2000 року ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні у вказаній психоневрологічній лікарні з діагнозом «гострий поліморфний психотичний розлад із симптомами шизофренії». У подальшому захворювання набуло безперервного перебігу.

У зв`язку із вказаним захворюванням ОСОБА_2 неодноразово проходив курси стаціонарного лікування у психоневрологічній лікарні, в психічному стані хворого відмічалися порушення мислення, маячні ідеї, слухові галюцинації, афективна напруга.

Станом на 17 травня 2006 року ОСОБА_2 було встановлено ІІ групу інвалідності по психічному захворюванню.

Згідно з актом амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 07 квітня 2011 року № 123 ОСОБА_2 страждає на стійке хронічне психічне захворювання у виді шизофренії параноїчної форми. Внаслідок свого захворювання ОСОБА_2 позбавлений здатності усвідомлювати значення свої дії та керувати ними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 19 травня 2011 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_2 визнано недієздатним.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2011 року, яке набрало законної сили, над ОСОБА_2 встановлено опіку та його опікуном призначено ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 07 лютого

2017 року № 1-п, призначеної ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року, ОСОБА_2 на момент підписання кредитного договору та договору іпотеки 17 травня 2006 року страждав на стійке хронічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдної форми, безперервного типу перебігу та не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки.

Приймаючи постанову від 28 листопада 2019 року, Вінницький апеляційний суд, з яким в цій частині погодився Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року, встановивши, що ОСОБА_2 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення оспорюваних договорів, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи від 07 лютого 2017 року № 1-п, дійшов висновку про визнання цих договорів недійсними.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року, стягуючи з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4470 доларів США, дійшов висновку про те, що враховуючи, що кредитний договір № ML-В00/078/2006 від 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» є недійсним, вимога ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності цього правочину є обґрунтованою, а сторони зобов`язані повернути один одному все одержане на виконання недійсного правочину.

Також у вказаній постанові Верховний Суд виходив з того, що :

- посилання апеляційного суду в постанові від 28 листопада 2019 року на той факт, що пред`являючи вимогу про повернення сторін недійсного кредитного договору у первісний стан, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , не порушується питання щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , переданої в іпотеку Банку не може бути підставою для відмови в застосуванні наслідків недійсності кредитного договору, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що банк на виконання умов недійсного правочину передав ОСОБА_2 вказану квартиру та є стороною договору купівлі-продажу квартири.

- висновки апеляційного суду, що ОСОБА_2 не вносив кошти на виконання умов кредитного договору, спростовані зібраними у справі доказами, зокрема наданими відповідачем випискою по особовому рахунку ОСОБА_2 , заявами на переказ готівки, платником в яких вказано ОСОБА_2

- не є підставою для відмови у застосуванні реституції посилання апеляційного суду на те, що спірні кошти були внесені не позивачем, а його братом ОСОБА_5 , оскільки застосування визначених статтею 216 ЦК України наслідків недійсності правочину засвідчує факт повернення у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, саме його сторін, а не будь-яких інших осіб.

На підставі викладеного, враховуючи, що кредитний договір № ML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» визнано недійсним, Верховний Суд вважав за необхідне застосувати реституцію та повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, а саме - стягнути з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 , в межах заявлених позовних вимог, грошові кошти в сумі 4470 доларів США, які були сплачені в розмірі, що перевищує суму одержаного ОСОБА_2 кредиту.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 17.11.2017 р. між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , який підписано його опікуном ОСОБА_1 , укладено Договір про внесення змін та доповнень № 1 (про прощення боргу) до кредитного договору № МL-В00/078/2006 від 17.05.2006 р., відповідно до умов якого сторони домовились внести зміни та доповнення до кредитного договору наступного змісту: позичальник зобов`язується погасити боргові зобов`язання у термін 17.11.2017 р. в розмірі 5400,00 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладання цього додаткового договору складає 142 972,60 грн.

За умови належного виконання позичальником умов кредитного договору та п.п. 1.1 Додаткового договору позичальник буде вважатись таким, що погасив боргові зобов`язання перед банком в повному обсязі і банк, керуючись ст. 605 ЦК України, здійснює анулювання (прощення) боргу в розмірі 7002,89 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на день укладання цього договору становить 185 411,37 грн., та складається з : суми кредиту (основної суми боргу) в розмірі 3703, 39 доларів США та процентів в розмірі 3299, 50 доларів США (п. 1.2. Договору про внесення змін та доповнень № 1 (про прощення боргу).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що 17.11.2017 року позивачем в інтересах недієздатного ОСОБА_2 було укладено з банком договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 17.05.2006 року про прощення боргу, за умовами якого позивачкою сплачено 5400,00 доларів США на момент підписання договору, решта боргу прощалась. Вважає, що оскільки основний договір визнано недійсним, то і всі додатки до нього (угоди, договору) є також недійсними, а відтак наявні підстави для стягнення з відповідача в порядку реституції сплачені нею 5400,00 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставини здійснення оплати в сумі 5400,00 доларів США відповідно до Договору про внесення змін та доповнень № 1 від 17.11.2017 р. (про прощення боргу) до кредитного договору № МL-В00/078/2006 від 17.05.2006 р. З клопотанням про витребування доказів в порядку положень ст.84 ЦПК України із зазначенням причин неможливості самостійно надати такі докази, позивач до суду не зверталась.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, оскільки він зроблений з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, враховуючи наступне.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначала, що у договорі про прощення боргу від 17 листопада 2017 року вказано, що ОСОБА_2 борг буде списано лише тоді, коли він сплатить 5400 доларів США. Пунктом 8 даного договору визначено, що кошти вносяться на користь банку в момент підписання договору. Внаслідок того, що прощення боргу відбулося, до ОСОБА_2 звернулось з адміністративним позовом Головне управління ДПС Вінницької області про стягнення податкового боргу, який був нарахований за вищевказане списання боргу ( справа № 120/4522/20-а).

Однак зазначені доводи позивача судом першої інстанції належним чином перевірені не були, чим допущене неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами п.3 ч.1 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, позивач в позовній заяві, посилаючись на неможливість надати докази оплати 5400 доларів США на користь ПАТ «ОТП Банк», оскільки минуло більше трьох років, просила витребувати від відповідача докази підтвердження або спростування факту зарахування на користь ПАТ «ОТП Банк» коштів у розмірі 5400 доларів США на виконання умов договору про внесення змін та доповнень № 1 від 17.11.2017р. (про прощення боргу).

Крім того, 19 листопада 2021 року позивач направила на адресу суду відповідь на відзив ПАТ «ОТП Банк», в якому позивач посилаючись на те, що представник Банку ухиляється від прямої відповіді, чи отримував «ОТП Банк» 5400 доларів США, для повноти та всебічності розгляду справи, з метою усунення сумнівів, повторно просила витребувати від відповідача інформацію (платіжні документи, виписки, тощо), які б підтвердили або спростували факт внесення на користь банку коштів у розмірі 5400 доларів США на виконання умов договору про внесення змін та доповнень № 1 від 17.11.2017 р. (про прощення боргу).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції в силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не вирішив клопотання позивача про витребування доказів - платіжні документи, виписки, тощо, які б підтвердили або спростували факт внесення на користь банку коштів у розмірі 5400 доларів США на виконання умов договору про внесення змін та доповнень № 1 від 17.11.2017 р. (про прощення боргу), не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, характер спірних правовідносин, а також наявне в матеріалах справи клопотання про витребування цього доказу.

За загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів.

Без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Пунктом 6 частини 1 статті 365 ЦПК України визначено, що за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

До апеляційної скарги додано клопотання про витребування доказів, в якому позивач просить витребувати від ПАТ «ОТП Банк» документи, які б підтвердили або спростували факт внесення на користь банку коштів у розмірі 5400 доларів США на виконання умов договору про внесення змін та доповнень № 1 від 17.11.2017 р. (про прощення боргу).

З урахуванням викладеного, з метою встановлення обставин, що мають значення для вирішення апеляційної скарги та перевірки доводів та вимог апеляційної скарги, ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року клопотання позивача задоволено, зобов`язано АТ «ОТП Банк» надати інформацію, чи надходили кошти у сумі 5400 доларів США від ОСОБА_2 , його опікуна ОСОБА_1 на виконання умов договору про внесення змін та доповнень від 17 листопада 2017 року (про прощення боргу) до кредитного договору № ML-В00/078/2006 від 17 травня 2006 року.

12 грудня 2022 року представник ПАТ «ОТП Банк» засобами електронного зв`язку подав до суду апеляційної інстанції виписку з особового рахунку клієнта ОСОБА_2 , відповідно до якої 17.11.2017 року зараховано 5400 доларів США в рахунок погашення кредиту згідно з договором № ML-В00/078/2006 від 17 травня 2006 року, а також копію квитанції від 17.11.2017 року про сплату ОСОБА_1 5400 доларів США.

Крім того, про сплату 5400 доларів США ОСОБА_6 в день укладення договору про прощення боргу 17 листопада 2017 року свідчать у сукупності наступні обставини:

- відповідно до п. 1.1 вказаного договору позичальник зобов`язується погасити боргові зобов`язання в термін до 17 листопада 2017 року в розмірі 5400 доларів США;

- згідно з п.1.2 договору про прощення боргу, за умов належного виконання п.1.1 додаткового договору ( тобто сплати 5400 доларів США) позичальник буде вважатись таким, що погасив свої зобов`язання перед банком у повному обсязі, і банк здійснює анулювання ( прощення боргу) в розмірі 7002,90 доларів США ( сума прощеного боргу);

- рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 120/4522/20-а відмовлено у задоволенні позову Головного управління ДПС у Вінницькій області до ОСОБА_2 про стягнення податкового боргу.

Зазначеним рішенням встановлено, що 17.11.2017 між ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діяла опікун ОСОБА_1 , та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 (про прощення боргу) до Кредитного договору № ML-В00/078/2006 від 17.05.2006 року. За умовами договору про прощення боргу від 17.11.2017, банк здійснює прощення боргу в розмірі 7002,89 дол. США, що еквівалентно 185411,37 грн. Банк повідомив боржника, що при прощенні боргу відповідно до п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України у нього виникає оподатковуваний дохід, у зв`язку із чим позичальник зобов`язаний сплатити податки та збори передбачені чинним законодавством України.

На підставі норм п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України Головним управління ДФС у Вінницькій області прийняті податкові повідомлення - рішення від 15.01.2019 № , яким у зв`язку із прощенням боргу ОСОБА_2 йому збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок із доходів фізичних осіб на загальну суму 22601,81 грн. та від 15.01.2019 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 1838,49 грн. Після того ОСОБА_2 надіслано податкову вимогу форми "Ф" № 3238-50 на загальну суму 25880,43 грн. від 06.02.2019.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем ОСОБА_1 доведено, що на виконання умов договору про внесення змін та доповнень від 17 листопада 2017 року (про прощення боргу) до кредитного договору № ML-В00/078/2006 від 17 травня 2006 року, який визнано судом недійсним, позивачем ОСОБА_1 , як опікуном ОСОБА_2 , було сплачено 5400 доларів США, що підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_2 та копією квитанції від 17.11.2017 року, а тому наявні підстави для задоволення позову та застосування реституції як спосіб захисту цивільного права, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 16 ЦК України, встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, серед інших: 2) визнання правочину недійсним; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18) зазначено, що ЦК України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути усе, отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 521/18511/16 (провадження № 61-494св18), правові наслідки недійсності правочину встановлені статтею 216 ЦК України.

Частина перша вказаної статі визначає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

А за правилами частини другої вказаної статті якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Аналіз частини другої статті 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, що в свою чергу полягає у поверненні кожної із сторін правочину другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи зі змісту реституції в зобов`язально-правових відносинах захисту права власності, її метою є поновлення того майнового становища сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину. Ставлячи за мету поновлення майнового становища сторін, реституція покликана виконувати, насамперед, правовідновлювальну функцію. Вона як один із засобів захисту права власності настає за порушення права власності іншої особи, що спричиняє негативні наслідки майнового характеру, аналогічно наслідкам недійсного правочину. Відновлювальний характер порушеного становища обох явищ, обумовлює необхідність визначити, чи належить реституція до мір цивільно-правової відповідальності, а якщо ні визначити її місце в системі правоохоронних відносин власності. Незважаючи на однакову мету, яку покликані виконувати реституція та цивільно-правова відповідальність, вони є зовсім різними юридичними явищами. Реституція є найбільш прийнятним засобом захисту права власності за недійсним правочином, який відповідає і приватноправовим засадам, і справедливості.

Особливістю реституції, як наслідку недійсного правочину в захисті права власності полягає у можливості її застосування незалежно від наявності вини і заподіяної таким правочином шкоди. Реституцію нікчемного правочину породжує наявність таких юридичних фактів, як встановлена законом нікчемність правочину та його виконання хоча б однією стороною. Факт наявності вини та заподіяної шкоди для поновлення сторін у становище, яке існувало до вчинення правочину, законодавець не бере до уваги у розрізі застосування реституції при захисті права власності, проте при цивільно-правовій відповідальності наявність даного елементу є обов`язковим.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2019 року у справі № 521/13581/15-ц (провадження № 61-8558св18).

Встановлено, що кредитний договір № ML-В00/078/2006, укладений 17 травня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», визнано судом недійсним, а тому всі його додатки, невід`ємні частини, в тому числі договір про внесення змін та доповнень № 1 (про прощення бору) від 17.11.2017 року є також недійсними.

Як вбачається зі змісту рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року та змісту постанови Верховного Суду від 16 грудня 2020 року, після укладення кредитного договору № ML-В00/078/2006 було частково сплачено тіло кредиту, а також проценти за користування кредитними коштами. Станом на момент звернення до суду сплачено 11 200 доларів США - тіла кредиту та 13 500 доларів США - процентів за користування кредитними коштами, а всього 24 700 доларів США, що, загалом, перевищує суму, надану банком в якості кредиту у розмірі 20 230 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги про застосування реституції у постанові від 16 грудня 2020 року Верховний Суд дійшов висновку про стягнення з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 , в межах заявлених позовних вимог, грошових коштів у сумі 4470 доларів США, які були сплачені в розмірі, що перевищує суму одержаного ОСОБА_2 кредиту (24 700 - 20 230 = 4470 доларів США).

Разом з тим, при укладенні договору про прощення боргу від 17 листопада 2017 року, тобто у той період, коли рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 листопада 2016 року про відмову у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним ще не було скасоване постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 було додатково сплачено 5400 доларів США на користь АТ «ОПТ Банк» відповідно до п.1.1 договору про прощення боргу.

У пункті 8 договору про прощення боргу від 17.11.2017 передбачено, що цей договір є невід`ємною частиною кредитного договору № ML-В00/078/2006 від 17.05.2006.

Таким чином, оскільки кредитний договір № ML-В00/078/2006 від 17 травня 2006 року визнано судом недійсним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати реституцію та повернути сторони недійсного правочину у первісний стан, а саме стягнути з ПАТ «ОТП Банк» грошові кошти в сумі 5400 доларів США, сплачені позивачем на виконання умов договору про внесення змін та доповнень від 17 листопада 2017 року (про прощення боргу) до кредитного договору № ML-В00/078/2006 від 17 травня 2006 року.

Доводи представника відповідача про те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки кредитний договір № МL-В00/078/2006 від 17.05.2006 року визнано недійсним лише постановою Вінницького апеляційного суду від 28.11.2019 року, відтак правова підстава для заявлення позовних вимог про застосування реституції щодо сплачених на користь банку 17 листопада 2017 року 5400 доларів США виникла лише 28 листопада 2019 року. Оскільки з даним позовом позивач звернулась 09 лютого 2021 року, то строк позовної давності нею не пропущено.

Заперечення представника відповідача про те, що оскільки на момент укладення договору про прощення боргу від 17 листопада 2017 року справа № 127/27203/14-ц розглянута не була і питання застосування реституції повинно було бути вирішене в рамках зазначеної справи про визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки розгляд вказаної справи судом першої інстанції було завершено 02 листопада 2016 року, а відповідно до вимог ч. 6 ст. 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про стягнення з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 в особі опікуна ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 5400 доларів США.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст. 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Отже, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в розмірі 3734 грн. 80 коп. (за подання позовної заяви - 1493, 92 грн. ( 1% від ціни позову (5400 доларів США по курсу НБУ на день подачі позову - 27,6651 грн. за 1 долар США = 149 391,54 грн.) та за подання до суду апеляційної скарги - 2240, 88 грн.).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2021 року - скасувати та прийняти постанову:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «ОТП Банк» про стягнення коштів у порядку реституції- задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь ОСОБА_2 в особі опікуна ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5400 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь держави судовий збір в сумі 3734 грн. 80 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.