№ 201/1411/22
провадження 2/201/1703/2022
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 11 лютого 2022 року звернулася з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житлом та стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та в ході судового засідання посилається на те, що їй на прав власності належить квартира АДРЕСА_1 , в цій же квартирі зареєстровані і мешкають її дочка ОСОБА_2 (відповідачка) та її малолітній онук (син відповідачки), які в передбаченому законом порядку там поселилися та були зареєстровані. Але відповідачка тривалий час веде поганий спосіб життя, перешкоджає їй нормально жити в своїй квартирі, не слухає її, приводить сторонніх людей, погрожує, застосовувала до неї фізичну силу (била). Відповідачка притягалася до адміністративної відповідальності. Позивач матеріально погано забезпечена, є інвалідом, потребує поваги та спокою, чого не дає їй відповідачка. Відповідач тривалий час мешкає в цьому житлі не постійно, за комунальні послуги не сплачує, її його реєстрація в цьому житлі перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися і розпоряджатися своїм житлом. По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає. В зв`язку з вказаним позивач просила визнання відповідача втратившим право користування цим житлом в цій квартирі, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти викладених в позові обставин, позов безпідставний і не доведений, просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить кооперативна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 . До 2002 року позивачка була зареєстрована та проживала у своїй квартирі разом з відповідачем, донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зараз в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідачка поселилася в цій квартирі та була зареєстрована в ній в передбаченому законом порядку за згоди позивача, як власника.

Позивачка стверджує, що зараз вона вимушено мешкає в с. Чаплинка, Дніпровського району, Дніпропетровської області, де отримала у спадщину від батьків приватне домоволодіння. В цьому ж будинку вона зареєстрована; вона є особою з інвалідністю 3 групи загального захворювання довічно, що підтверджується

довідкою МСЕК серії 10 ААГ за № 016171 від 21 жовтня 2014 року та має багато хронічних захворювань. У зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я зараз вона не може проживати в сільській місцевості. Тому виникла необхідність в її переїзді до квартири в місті Дніпрі.

Але, як стверджує позивач, виявилося, такої можливості у неї не має, так як перепони в цьому чинить її донька ОСОБА_2 .. Так, відповідач ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття. Проживання в одній квартирі з відповідачкою стало нестерпним, вона вчиняє чвари, влаштовує сварки та бійки, принижує матір, неодноразово застосовувала до неї фізичне насильство.

Позивачка вказує на те, що вона відповідачці багато прощала таку поведінку, думала, що вона виправиться. Але з роками поведінка доньки стала вкрай нестерпною, тому останнім часом позивачка вимушена була звертатись неодноразово до правоохоронних органів. Систематичні порушення відповідачкою ОСОБА_2 правила співжиття підтверджуються доказами: повідомленням начальника відділення № 5 Дніпропетровського РУП в Дніпропетровській області О. Яковченка за № ЄО-Г-27031 від 11 серпня 2021 року; повідомленням начальника відділення №5 Дніпропетровського РУП в Дніпропетровській області О. Яковченка за № 435/60-Г-35688 від 10 листопада 2021 року; повідомленням заступника начальника управління - начальника відділу обробки документів, що містять службову інформацію Національної поліції України В. Вітюка за № Г-32243 та інш..

Працівниками відділення №5 Дніпропетровського РУП в Дніпропетровській області на відповідачку було складено адміністративний протокол про вчинення домашнього насильства психологічного характеру та постановою суду ОСОБА_2 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП .

Отже, як стверджує позивачка, між ними саме останнім часом склались особливо неприязні відносини, які супроводжуються фізичним насильством, образами та погрозами, які виключають ведення спільного побуту. Добровільно знятися з реєстрації донька відмовляється. Хоча 27 листопада 2021 року вона переїхала в інше житло, але речі свої залишила в моїй квартирі, замкнула одну з кімнат на замок, через що у позивачки немає туди доступу, а також немає доступу через це на балкон. На неодноразові прохання самостійно та добровільно знятися з реєстрації в її квартирі, відповідач ОСОБА_2 відповіла відмовою.

Позивач вважає, що оскільки відповідач ОСОБА_2 неодноразово скоювала фізичне та психологічне домашнє насильство по відношенню до неї, таким чином у є підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартири, що належить позивачці на праві приватної власності без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи вказане, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням у вказаному житловому приміщенні, а саме квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 . По решті мешканців і їх реєстрації в цьому житлі у позивача питання відсутні, по ним спору немає, а оскільки в добровільному порядку спір не вирішено, позивач вимушений звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Дійсно позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належить кооперативна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується реєстраційним посвідченням Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації, що було видане на підставі довідки кооперативу ЖСК-400 від 01 лютого 1992 року та записано в реєстрову книгу № 10 за реєстровим номером № 1 26 лютого 1992 року, а також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 274879412, від 15 вересня 2021 року, сформованим ОСОБА_4 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, номер запису про право власності 43961325.

До 2002 року позивачка була зареєстрована та проживала у своїй квартирі разом з відповідачем, донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зараз в квартирі зареєстрована ОСОБА_2 та її малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить довідка № 10527, видана Дніпропетровською міською радою 22 вересня 2021 року. Відповідачка поселилася в цій квартирі та була зареєстрована в ній в передбаченому законом порядку за згоди позивача, як власника.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що дійсно ОСОБА_2 зареєстрована та мешкає у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 .. Крім того, в квартирі зареєстрований та проживає мій малолітній син відповідачки (онук позивачки) - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Іншого житла, яке б належало відповідачці і де вона б могла мешкати зі своїм малолітнім сином в неї немає, займане житло є єдиним місцем проживання її та мого сина.

Позивачкою в судовому засіданні належними доказами не доведено створення відповдачкою перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, що належить їй на праві приватної власності, оскільки: 1) позивачка зазначає у своєму позові «.... відповідач ОСОБА_2 систематично порушує правила співжиття. Проживання в одній квартирі з відповідачкою стало нестерпним, вона вчиняє увари, влаштовує сварки та бійки, принижує мене, неодноразово застосовувала до мене фізичне насильство.» на підтвердження зазначеного додає висновок фахівця з питань судово-медичної експертизи від 10.04.2008 року за №1502, три повідомлення відділень поліції та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07.12.2021 року». Надані докази не доводять, що відповідачкою створюються перешкоди у користуванні чи розпорядженні квартирою, або застосовується фізичне насильство до позивачки.

Стосовно висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи від 10 квітня 2008 року за №1502, встановлено, що у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я понад 21 добу, та зі слів потерпілої зазначено, що її побила донька. За цим фактом до правоохоронних органів ОСОБА_5 не зверталась, провадження не відкривалося, обставини не встановлювалися, винність відповідачки не виявлена і доказами не підтверджена; отже звинувачення позивачки, що саме донька їй нанесла вказані тілесні ушкодження не знайшли свого підтвердження.

Стосовно повідомлення начальника відділення № 5 Дніпропетровського РУП в Дніпропетровській області О.Яковченка за Же ЄО-Г-27031 від 11 серпня 2021 року: воно стосується подій, які відбулися у липні 2021 року та зазначено, що в діях ОСОБА_2 вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП, про що було складено адміністративний протокол та направлено в Жовтневий районний суд для прийняття рішення. Однак, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2021 року справу № 201/7717/21 про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, було закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу правопорушення.

у повідомленні заступника начальника управління - начальника відділу обробки документів, що містять службову інформацію Національної поліції України ОСОБА_6 за № Г-32243 від. 28.10.2021 року відсутня інформація з приводу чого зверталась громадянка ОСОБА_1 , тому, вважаю, дане повідомлення не е належним доказом у справі, оскільки не стосуються предмета доказування.

У повідомленні начальника відділення № 5 Дніпропетровського РУП в Дніпропетровській області О.Яковченка за Же 435/60-Г-35688 від 10 листопада 2021 року зазначено, що заяви ОСОБА_5 з аналогічним змістом щодо вчинення домашнього насильства вже надходила раніше. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року, яку залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 грудня 2021 року встановлено, що 15 жовтня 2021, перебуваючи за місцем свого проживання, ОСОБА_2 вчинила домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері, а саме ображала, що її заберуть до психіатричної лікарні. ЇЇ визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та за малозначністю вчиненого правопорушення провадження по справі було закрито.

Конфлікт у цей день, 15 жовтня 2021 року, був взаємний, однак перешкоди у користуванні житловим приміщенням чинила саме позивачка, що підтверджується постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року у справі №201/11104/21, де позивачку було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та встановлено, що вона вчинила по відношенню до дочки домашнє насильство економічного характеру, а саме не впускала її до квартири.

Отже, дійсно, між стронами існували деякі непорозуміння, що призвели до словесної перепалки у липні 2021 року та у жовтні 2021. Однак ці події не є систематичними або триваючими, оскільки є лише одиничними фактами.

У своєму позові ОСОБА_1 також зазначає, що «....замкнула одну з кімнат на замок, через що у мене немає туди доступу, а також немає доступу через це на балкон...», вказане не відповідає дійсності та не підтверджено жодними доказами. Вказані звернення до поліції про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності у сукупності свідчать тільки про одиничні конфлікти між дочкою та матір`ю саме у спірній квартирі, що спростовує її твердження про наявність перешкод у користуванні нею.

Частиною 1 статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України установлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постанові від 15 червня 2021 року по справі №910/8926/20 Верховний Суд зазначає, що «...з урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предметом негаторного позову є вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є 'триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених обставин належить до викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №909/392/19.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до статті 386 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 3 72/504/17 зазначається: поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Тому, наданими доказами позивачка не підтверджує обставини,

які підлягають доказуванню у справі про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, а сам факт звернення позивачки до суду не свідчить про порушення її прав.

Позивачка безпідставно стверджує, що вони з відповідачкою не пов`язані спільним побутом, так як відповідачка повністю за свій рахунок: сплачує комунальні послуги, про що свідчать відповідні квитанції; здійснила заміну старих вікон на металопластикові, що підтверджується договорами та квитанціями; купує побутову техніку, здійснює ремонт та купує матеріали для його проведення.

Відповідачка самостійно виховує сина ОСОБА_7 , який з народження проживає з нею у квартирі позивачки і також має право на користування нею. Іншого житла вони з сином не мають. Її син має неврологічне захворювання (затримку мовного розвитку) та ряд інших захворювань. Крім того, він відвідує спецзаклад Комунальний заклад дошкільної освіти (ясла- садок) комбінованого типу № 337 Дніпровської міської ради, що розташований поблизу від місця проживання.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен мас право па житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як па підставі закону за рішенням суду.

Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до вимог статті 156 ЖК У PCP члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Отже, з тексту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 знала про права (проживання і користування) третіх осіб (дочка, онук) на цю квартиру та згодна була з цим.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно зі ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 15 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення.

Зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Зважаючи на необхідність забезпечення ОСОБА_2 житлом не лише себе, але й своєї малолітньої дитини, позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням не переслідуватиме легітимну мету та буде втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції по правам людини, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, позивач не є особою, уповноваженою на вирішення питання щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, батьки яких дійшли згоди про реєстрацію місця їх проживання за адресою реєстрації місця проживання їхньої матері ОСОБА_2 ..

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співмірним з переслідуваною законною метою.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується, перешкод позивачу відповідач не чинив і не чинить, звернення останніх до правоохоронних органів з приводу виселення чи житлового питання не було. Позивач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв цим позивачем до суду не надано.

При таких обставинах суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому можливо ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат відмовити.

Таким чином суд вважає не доведеними обставини позовних вимог, позов не обгрунтований і не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16 ЦК України, ст. 9, 64, 65, 71, 72, 163 ЖК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 13 липня 2022 року.

Суддя -