ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 753/16242/18

провадження № 61-2543св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Соломін Валерій Олександрович, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Даниленка В. В., та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому та його матері - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 жовтня 2007 року Відкритим акціонерним товариством «Львів ОРГРЕС» згідно з розпорядженням № 12 від 27 липня 2007 року, зареєстрованим в обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26 жовтня 2007 року за реєстраційним № 20792089, належала квартира АДРЕСА_1 .

20 жовтня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу зазначена квартира продана ними за 400 000 грн.

Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4 він 11 листопада 2009 року за власні кошти придбав квартиру АДРЕСА_2 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив визнати квартиру АДРЕСА_2 особистою приватною власністю.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .

Позов мотивувала тим, що з 2 серпня 2008 року перебувала з ОСОБА_1 у шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2018 року розірвано. У цьому шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_6 .

Вказує, що за час шлюбу та за спільні кошти ними набуте майно, а саме квартира АДРЕСА_2 , тому у порядку поділу спільного майна подружжя просила визнати за нею право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 5 листопада 2019 року про виправлення описки, первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана за 383 520 грн, з яких 200 000 грн - особисті кошти ОСОБА_1 , а, відтак, вважав, що частка зазначеної квартири є особистою приватною власністю позивача.

Встановив суд і те, що інша частка спірної квартири є спільним сумісним майном подружжя, яка підлягає поділу між подружжям у рівних частинах, тобто по кожному з них.

Щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що вони задоволенню не підлягають з огляду на часткове задоволення вимог за первісним позовом, що виключає можливість задоволення зустрічного позову з мотивів, наведених в обґрунтування часткового задоволення первісного позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову.

Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачу та його матері на праві власності належала квартира у м. Львові, яка ними відчужена 29 жовтня 2009 року за 400 000 грн, а 11 листопада 2009 року - придбана спірна квартира за 383 520 грн, тому дійшов висновку, що спірна квартира набута позивачем за кошти від продажу квартири, яка належала йому та його матері.

За таких обставин апеляційний суд вважав позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки майно набуте позивачем за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Також апеляційним судом зазначено, що факт перебування сторін у шлюбі, що є основним доводом ОСОБА_2 у зазначеній справі, не є підставою для визнання майна спільним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У лютому 2021 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Соломін В.О., подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, постановленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 450/1528/16-ц, від 29 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Також вказує на недослідження судами зібраних у справі доказів; суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про прийняття і дослідження доказів.

Позиція інших учасників справи

У травні 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чаруха Р. Р. подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність її доводів. Зазначав, що суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, надав належну оцінку доказам, поданим учасниками справи, і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Твердження ОСОБА_2 про те, що квартира АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю, оскільки набута за час шлюбу, заявник вважає безпідставними, оскільки при вирішення справи апеляційним судом правильно встановлено, що позивачу та його матері в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 , яка ними відчужена саме для придбання спірної квартири у місті Києві.

Встановивши зазначене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю позивача. З урахуванням зазначеного, представник ОСОБА_1 - адвокат Чаруха Р. Р. просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Дарницького районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 753/16242/18.

Цією ж ухвалою зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року в частині визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 у цій справі до її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до змісту ухвали Верховного Суду від 19 березня 2021 року підставами відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, у постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 450/1528/16-ц, від 29 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, у постановах Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2891цс15, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 2 серпня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 3 грудня 2018 року розірвано.

У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_2 - дочка ОСОБА_6 .

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 жовтня 2007 року Відкритим акціонерним товариством «Львів ОРГРЕС» згідно з розпорядженням № 12 від 27 липня 2007 року, зареєстрованим в обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 26 жовтня 2007 року за реєстраційним № 20792089, ОСОБА_1 та його матері - ОСОБА_3 у рівних частинах належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20 жовтня 2009 року державним нотаріусом Першої львівської державної нотаріальної контори Бояківським О. В., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продали квартиру АДРЕСА_1 .

У пункті 5 договору купівлі-продажу зазначено, що продаж квартири вчинено за 400 000 грн, які в повній сумі сплачено покупцями продавцям до підписання договору в рівних частках кожному.

11 листопада 2009 року ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Литвиненко Я. О., зареєстрованого в реєстрі за № 803.

Відповідно до пункту 4 цього договору за домовленістю сторін продаж квартири вчинено за ціну - 383 520 грн, що еквівалентно 48 000 доларів США, які продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а також врахувавши відзив на касаційну скаргу, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Підстав відступу від зазначених висновків не встановлено.

Отже на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Разом із цим, статтею 57 СК України передбачено, що майно, набуте дружиною, чоловіком за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю.

Звертаючись до суду з відповідними вимогами, ОСОБА_1 посилався на те, що квартира АДРЕСА_2 придбана за час шлюбу з ОСОБА_2 , але за кошти, які належали йому особисто.

У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що 29 жовтня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продали належну їм квартиру АДРЕСА_1 за 400 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 від продажу квартири у м. Львові отримав свою частку грошових коштів у розмірі 200 000 грн.

З договору купівлі-продажу від 11 листопада 2009 року судом першої інстанції встановлено, що загальна вартість спірної квартири АДРЕСА_2 склала 383 520 грн.

Встановлено судом першої інстанції і те, що ОСОБА_2 надала свою згоду на придбання її чоловіком квартири, що є предметом договору (пункт 10 договору купівлі-продажу).

Також судом першої інстанції зазначено, що допитана в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила суду, що вона є матір`ю ОСОБА_1 та кошти від реалізації їх спільної квартири у м. Львові вона надала сину на придбання квартири у м. Києві.

Суд першої інстанції вважав, що належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна квартира придбана, у тому числі, і за кошти, які отримані ОСОБА_1 від відчуження особисто належного йому майна; особисті кошти позивача, вкладені у придбання спірної квартири, у розмірі 200 000 грн, склали оплату вартості частки спірної квартири.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 придбана за 383 520 грн, з яких 200 000 грн - особисті кошти ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що частка спірної квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що інша частка квартири АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та здійснив поділ вказаної частки квартири з урахуванням приписів статей 60, 69, 70 СК України, застосувавши принцип рівності часток кожного з подружжя у такому майні, і визнав за кожним право власності по частці квартири.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції врахував встановлені судом обставини при вирішенні первісного позову і дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки питання поділу спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_2 , судом вирішено.

Суд апеляційної інстанції в порушення статті 376 ЦПК України на підставі оцінки тих же доказів дійшов протилежних висновків, не вказавши на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, допущених при оцінці доказів, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

За таких обставин касаційна скарга є обґрунтованою, наведена заявником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, щодо застосування судом апеляційної інстанції норми права без урахування висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та висновку, викладеного постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), підтверджено під час касаційного провадження.

Разом з цим, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 450/1528/16-ц, від 29 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17.

Зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Постанова Верховного Суду від 6 лютого 2018 року (справа № 235/9895/15) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення апеляційного суду Донецької області від 12 квітня 2016 року у справі про виділення частки автомобіля, який є спільним сумісним майном подружжя, шляхом стягнення на користь позивача грошової компенсації в сумі 53 280 грн, оскільки за час шлюбу за автомобіль ними сплачено 67% кредитних коштів.

Постанова Верховного Суду від 5 квітня 2018 року (справа № 404/1515/16) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 4 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 15 листопада 2017 року у справі про визнання права власності на 1/2 частку автомобіля «Hyundai Accent», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та стягнення з відповідача на користь позивача 130 000 грн вартості 1/2 частки зазначеного автомобіля, залишивши його у власності відповідача.

Постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року (справа № 726/1606/17) прийнята за результатами розгляду касаційних скарг позивача і відповідача на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 4 вересня 2018 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 10 січня 2019 року у справі про поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля «Mercedes-Benz E 200», реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом стягнення половини вартості автомобіля.

Постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа № 4501528/16) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 9 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року у справі про стягнення грошової компенсації за автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що є спільним сумісним майном подружжя.

Постанова Верховного Суду від 29 грудня 2019 року (справа № 328/2439/17) прийнята за результатами розгляду касаційної скарги відповідача на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 5 липня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року у справі про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Отже посилання на постанови Верховного Суду від 6 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15, від 5 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16, від 23 грудня 2020 року у справі № 726/1606/17, від 18 вересня 2019 року у справі № 450/1528/16-ц та від 29 грудня 2019 року у справі № 328/2439/17, які також були підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, перевірці не підлягають, оскільки мають інший предмет спору та інші встановлені судами обставини.

З урахуванням зазначеного суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи і дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, неповно врахувавши обставини справи, помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року і залишає в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року, підстави для скасування якого, наведені у касаційній скарзі, не підтверджені під час касаційного перегляду.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп.

Отже ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги ОСОБА_2 , скасуванням постанови апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на частку квартири на АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 має відшкодувати судовий збір за подання касаційної скарги пропорційно задоволених її вимог.

Оскільки ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору, такий підлягає відшкодуванню на користь держави за рахунок ОСОБА_1 у розмірі 1 917,60 грн.

Щодо поновлення виконання рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії). Оскільки постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року скасовано із залишенням силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року підстав для поновлення дії постанови апеляційного суду немає.

Керуючись статями 400, 410, 413, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Соломін Валерій Олександрович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2021 року скасувати із залишенням в силі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1 917,60 грн на відшкодування судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук