КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2457/21
Провадження № 2/488/333/22
22.02.2022 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі судді - Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання - Кривопішиній О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
09.07.2021 р. позивач ОСОБА_1 звернулася в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням у приватному будинку АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову позивач зазначив, що є власником будинку по АДРЕСА_1 .
На адресу її будинку постійно приходять листи від кредитних організацій: АТ КБ «ГІриватБанк», ТОВ «Авентус Україна», АТ «Акцент-Банк», ТОВ «ФК «Крудит Капітал» та інших, з вимогами заплатити борги невідомих їй відповідачів.
01 вересня 2020 року вона отримала відомості про зареєстрованих осіб та дізналася, що за вищевказаною адресою зареєстровані крім неї та її родини ще невідомі сторонні особи - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2
Місце знаходження вказаних осіб їй невідомо.
Позивач також зазначила, що вона є багатодітною матір`ю та користується деякими пільгами та субсидіями. Через зареєстрованих сторонніх осіб, які фактично не проживають у її будинку, вона не може оформити субсидію тому, що повинна надати інформацію про дохід кожного, хто прописаний у її житловому будинку.
Повідомила, що відповідачі не проживають за вищевказаною адресою, особистих речей у будинку не зберігають, комунальні послуги не споживають та взагалі не з`являються за даною адресою.
Враховуючи те, що в позасудову порядку вирішити вказане питання виявилося неможливим, позивач був вимушений звернутися в суд з названим позовом.
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєві від 13.07.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив.
В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином та своєчасно.
Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував.
Відповідачі були вчасно та належним чином повідомлені про місце розгляду справи, про визначений строк для надання відзиву на позов, однак заяву про участь у судовому засіданні не подали, відзиву на позовну заяву не надіслали, заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не надали.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного.
Позивачу на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/3077/15-ц (провадження № 2/488/1536/15) від 22.12.2015 р. належить право власності на Ѕ частину житлового будинку разом із надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Крім того, відповідно до рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва № 488/3543/16-ц (провадження № 2/488/100/19) від 05.11.2019 р. позивачу належить право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 с. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Враховуючи те, що відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні, не є членами сім`ї позивача, суд вважає за можливе вирішити питання щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Реєстрація місця проживання відповідачів в будинку, що належить позивачеві на праві власності, створює останньому додаткові витрати на комунальні послуги за фактично не мешкаючих в будинку осіб, а також порушує його права, як власника будинку вільно користуватися та розпоряджатися майном.
В силу ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Здійснення людиною свого природного права на життя пов`язано з багатьма факторами, серед яких одне із чільних місць посідає наявність у неї житла. Втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття. Саме тому Конституція України у ст. 30 проголошує недоторканність житла. Але юридичний зміст недоторканності житла не зводиться лише до неможливості незаконного проникнення у житло особи, його основний сенс забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об`єктом яких є житло будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо. Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Отже, збереження або втрата права користування житлом за відсутніми мешканцями, у будь якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цих осіб щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Відповідно до абзацу 6 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІV від 11.12.2003 року реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.
Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Відповідно до ст. 7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, права користування житловим приміщенням.
Згідно з п. 26 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 р. зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Оскільки відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не проживають за місцем своєї реєстрації та не виявили бажання проживати у будинку АДРЕСА_1 , де проживає позивач ОСОБА_1 , обов`язків щодо утримання житла не виконує, особистих речей відповідачів в житлі не має, суд вважає, що є підстави для визнання зазначених осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, в якому останні зареєстровані.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 280-289, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право проживання у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Копію заочного рішення направити відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;
Відповідач 1 - ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;
Відповідач 2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя Я. А. Чернявська