ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2022 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №947/29816/19

Апеляційне провадження №22-ц/813/1857/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Кузьмук А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Калашнікової О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Буракової О.І. (далі-приватного нотаріуса), товариства з обмеженою відповідальністю «Щастіє» (далі ТОВ «Щастіє») про визнання правочинів недійсними, визнання дій нотаріуса неправомірними та скасування реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна (т.1а.с.3-8, т.2а.с.190-191).

Позов мотивований тим, що вона є власником домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 . На початку серпня 2018 року чоловік її доньки ОСОБА_2 попросив її виступити поручителем у отриманні позики у ОСОБА_3 строком на один місяць, пов`язаний із здійсненням ним підприємницької діяльності, ввівши її в оману щодо обставин вчинення правочину, обіцяючи своєчасне повернення грошових коштів, на що вона дала згоду. 09 серпня 2018 року, коли вони приїхали до приватного нотаріуса Буракової О.І., ОСОБА_2 психологічно настояв на тому, що договір позики повинен бути укладений між нею та ОСОБА_3 , оскільки вона є власником вищевказаного майна. В цей же день був укладений договір позики із строком виконання до 09 вересня 2018 року, строк виплати суми боргу міг бути продовжений за взаємною згодою сторін. Розмір основного зобов`язання склав 4 185 000грн., що еквівалентно 155 000 дол.США, які ОСОБА_2 безпосередньо сам повинен був отримати у ОСОБА_3 у три прийому, що під час підписання договору було зроблено. В присутності нотаріуса Колесніченко О.С. передав їй 60 000 дол.США, які вона відразу передала ОСОБА_2 , який контролював підписання нею договору позики та іпотеки, що підтверджено відеозаписом при посвідченні договорів. Після укладання договорів позики та іпотеки вона разом з дітьми та ОСОБА_2 проживала за вказаною адресою, а останній продовжував свої відношення з ОСОБА_3 , який в подальшому не віддав їй жодної копійки із передбачених договором позики коштів у розміру 155 000 дол.США, крім 60 000 дол.США, які вона отримала у нотаріуса. У грудні 2018 року ОСОБА_2 вигнав її з домоволодіння на вулицю, пригрозивши, що у разі оскарження його дій він її знищить, тому вона змушена була піти на орендовану квартиру. 26 лютого 2019 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 20 листопада 2018 року став власником її вказаного вище нерухомого майна за договором іпотеки.

На підставі наведеного, просила суд:

- визнати недійсними договір позики і договір іпотеки, укладені 08 вересня 2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Бураковою О.І.;

- визнати незаконними дії приватного нотаріуса Буракової О.І. щодо реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 174,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки;

- скасувати рішення приватного нотаріуса щодо реєстрації права власності від 20 листопада 2018 року за №29078420, за ОСОБА_3 на житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку площею 0,0999га за вказаною вище адресою;

- визнати недійсним акт прийманняпередачі житлового будинку і земельної ділянки 0,0408 га +0,0999га по АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 і ТОВ «Щастіє» та скасувати реєстрацію права власності на земельні ділянки і житловий будинок за ТОВ «Щастіє»;

- стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 3 073,60 грн.

ОСОБА_2 і представник ОСОБА_3 позов не визнали, посилаючись на те, що договори позики і іпотеки були укладені ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за взаємною згодою, що останній на виконання умов договору позики передав, а ОСОБА_1 отримала 155 000 дол.США, але по закінченню строку дії договору позики грошові кошти позикодавцеві не повернула, тому і було вчинено звернення стягнення на предмет іпотеки.

Представник приватного нотаріуса Буракової О.І. позов також не визнала, посилаючись на те, що нотаріус при посвідченні і оформленні договорів позики та іпотеки, при прийнятті рішень щодо внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно діяла у відповідності до вимог Законів України «Про нотаріат», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про іпотеку».

ТОВ «Щастіє» правом на відзив не скористалося.

Зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14 вересня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено і судом не встановлено підстав для визнання спірних правочинів недійсними із заявлених підстав, позивачем не надано доказів того, що саме під впливом обману зі сторони відповідачів, нею було вчиненоспірні правочини (т.2а.с.210-214).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі (т.2а.с.230-234).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд:

- не дослідив, не проаналізував відеоматеріали, які надійшли від приватного нотаріуса Буракової О.І., які безпосередньо підтверджують її твердження про часткове виконання ОСОБА_3 договору позики у розмірі 65 000 дол.США;

- не з`ясував час отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_3 у розмірі 90 000 дол.США та підстави, що дали йому право на отримання коштів від останнього на її ім`я без її довіреності;

- безпідставно не прийняв до уваги її доводи, що обман при укладанні договору позики мав місце зі сторони ОСОБА_2 за домовленістю з ОСОБА_3 ;

- не дослідив договір іпотеки від 09 серпня 2018 року та безпідставно не визнав ті обставини, що у разі невиконання ОСОБА_1 договору позики ОСОБА_3 має право продати належне їй домоволодіння та земельну ділянку та різницю у вартості їй повернути, що ним не було зроблено;

- не оглянув матеріали цивільної справи №520/5237/19, яка містить докази невиконання ОСОБА_3 договору позики та непереданням їй повної грошової суми;

- 18 вересня 2020 року за її заявою внесено відомості до ЄРДР про скоєння ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватним нотаріусом відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.190 КК України;

- в матеріалах справи відсутня інформація про виклик в якості відповідача TOB «Щастіє» та направлення йому повістки про час та місце проведення судового засідання;

У відзиві на апеляційну скаргу приватний нотаріус Буракова О.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги (т.3а.с.8).

ОСОБА_2 подав до апеляційного суду нотаріально посвідчену заяву про визнання апеляційної скарги ОСОБА_1 та спростування його пояснень, наданих суду першої інстанції. В заяві зазначив, що зміст договору позики грошей, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 09 серпня 2018 року, не відповідає дійсності, оскільки до його укладання між ним та останнім була досягнута домовленість, що згідно зазначеного договору він видає для нього за договором позики через ОСОБА_1 зазначену у договорі грошову суму у розмірі 155 000 дол.США частками та у першому транші передбачалося 65 000 дол.США, які і були отримані ОСОБА_1 у присутності приватного нотаріуса Буракової О.І.; ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 лише 65 000 дол.США; у подальшому він ніяких грошових коштів від ОСОБА_3 також не отримував, проте змушений був у судовому засіданні підтвердити зворотне, так як відносно нього було застосований психічний тиск, по факту скоєння якого він звернувся до правоохоронних органів(т.3а.с.119-120).

Інші учасники процесу відзив на апеляційну скаргу не надали.

Учасники судового процесу в судове засідання, призначене на 29 листопада 2022 року, не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Адвокат Дячук П.М. в інтересах відповідача ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи у їх відсутність.

ОСОБА_1 подала заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її від`їздом з міста, пов`язаним із ситуацією в країні.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність поважних причин відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим залишила без задоволення заяву ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату, з огляду на таке.

За положеннями ст.10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені серед іншого повноваження судів. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені (ст.12-2 Закону). Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється (ч.2 ст.26 Закону).

Введення в дію воєнного стану на території країни само по собі не може бути поважною причиною для відкладення розгляду справи та неможливості позивача прийняти участь у розгляді справи. За наявності відповідних обставин воєнний стан може бути поважною причиною для неможливості прийняти участь у судовому засіданні, але позивачка не зазначила жодної такої обставини. Судом враховано, що ОСОБА_1 не вказала своє місце перебування на теперішній час, тільки зазначила, що перебуває за межами міста Одеси. При цьому, заява про відкладення розгляду справи подана до суду 24 листопада 2022 року безпосередньо ОСОБА_1 через канцелярію суду (т.3а.с.137).

Позивачка, будучі обізнаною про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, не виявила бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України, чим проявила пасивну процесуальну поведінку.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 07 липня 1989 року по справі «Юніон Аліметаріа Сандерс проти Іспанії», зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Колегією суддів враховано:

- перебування справи в провадженні апеляційного суду з листопада 2020 року;

- не зазначення ОСОБА_1 в заяві від 24 листопада 2022 року про відкладення розгляду справи які додаткові обставини вона має намір повідомити суду апеляційної інстанції, окрім зазначених в апеляційній скарзі;

- положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому, захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб.

Також враховано, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/1, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Враховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 29 листопада 2022 року у відсутності позивачки, належним чином повідомленої про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договорів позики та іпотеки недійсними на підставі ст.230 ЦК України, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем того, що спірні договори укладено нею внаслідок навмисного введення її в оману відповідачами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що 09 серпня 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бураковою О.І., зареєстрованим в реєстрі за №875 (т.1а.с.19-20,т.2а.с.135-136).

За умовами договору позики:

- ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 4 185 000 грн., що еквівалентно 155 000 дол.США (п.1 Договору),

- позика передається безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою. Підписання цього Договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця грошових коштів в сумі, визначеної в п.1 цього Договору (п.2 Договору),

- позичальник ОСОБА_1 зобов`язалась повернути взяті грошові кошти до 09 вересня 2018 року (п.4 Договору).

У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за договором позики сторони у той же день, 09 серпня 2018 року, уклали іпотечний договір, також посвідчений приватним нотаріусом Бураковою О.І., зареєстрованим в реєстрі за №878 (т.1а.с.14-18,т.2а.с.137-141).

За умовами іпотечного договору позичальник ОСОБА_1 передала в іпотеку, а позикодавець ОСОБА_3 прийняв в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 174,8кв.м., та земельну ділянку площею 0,0999га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики у вищевказаний строк, 11 жовтня 2018 року ОСОБА_3 через приватного нотаріуса направив на адресу ОСОБА_1 заяву, в якій виклав вимогу повернути суму позики в розмірі 155 000 дол.США, що на момент вимоги дорівнювало 4 340 000 грн. В заяві також викладено повідомлення про звернення стягнення на іпотечне майно через 30 днів після отримання повідомлення у разі невиконання умов договору позики (т.2а.с.142).

20 листопада 2018 року приватний нотаріус Буракова О.І. оформила і видала ОСОБА_3 свідоцтво про звернення стягнення на житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 (т.2а.с.143).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20 листопада 2018 року вказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 (т.2а.с.153).

06 червня 2019 року ОСОБА_3 та ТОВ «Щастіє» уклали акт приймання-передачі, згідно якого ОСОБА_3 передав, а ТОВ «Щастіє» прийняло в якості внеску до статутного капіталу товариства належне засновнику (учаснику) товариства на праві власності нерухоме майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами і земельної ділянки по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.26,144-147).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначено ч.1ст.15 ЦК України.

Відповідно до ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі №445/1011/17 вказано, що тлумачення ст.230 ЦК України дає підстави зробити висновок, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Обґрунтовуючи підстави недійсності договорів поруки та іпотеки від 09 серпня 2018 року, позивачка посилалася на те, що під час їх підписання вона була введена в оману з боку як ОСОБА_3 , так і приватного нотаріусу Буракової О.І., крім того, грошову суму у повному обсязі вона не отримувала. Підписуючи дані договори вона діяли під тиском свого зятя ОСОБА_2 , для якого і насправді були взяті гроші за договором поруки.

В свою чергу, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договорів від 09 серпня 2018 під впливом обману з боку відповідачів.

З матеріалів справи вбачається, що договори позики та іпотеки від 09 серпня 2018 року були підписані сторонами власноручно у присутності приватного нотаріуса. Під час посвідчення договорів нотаріусом було встановлено зрозумілість змісту договорів, їх наслідків та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочинів. Текст вказаних договорів був наданий сторонам для ознайомлення, за результатами чого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будь-яких заперечень щодо кожної з умов договору не висловлювали, ніяких зауважень з приводу неотримання коштів в повному обсязі або частково від ОСОБА_3 позивачка не зазначила. Наявність інших осіб під час підписання договорів не встановлено.

Вказані обставини підтверджені відеозаписом з приміщення нотаріуса, де відбувалося посвідчення нотаріальних дій, який був наданий ОСОБА_1 та досліджений судом апеляційної інстанції (т.3а.с.52-56).

Тому доводи апелянта про те, що даний відеозапис підтверджує отримання нею від ОСОБА_3 65 000 дол.США, є безпідставними.

Судом апеляційної інстанції також не можуть бути прийняті до уваги пояснення ОСОБА_2 з приводу часткового отримання грошових коштів ОСОБА_1 .

Встановлено, що в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 позов не визнавав, посилаючись на те, що договори позики і іпотеки були укладені ОСОБА_1 і ОСОБА_3 за взаємною згодою, що останній на виконання умов договору позики передав, а ОСОБА_1 отримала 155 000 дол.США.

Потім 14 серпня 2020 року в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 дав пояснення та зазначив, що від ОСОБА_3 . ОСОБА_1 отримала все ж таки 65 000 дол.США, а залишок суми поруки у розмірі 90 000 дол.США отримав він сам (т.2а.с.204-207).

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 подав нотаріально посвідчену заяву про спростування своїх пояснень, наданих суду першої інстанції, в тому числі, про те, що він отримував від ОСОБА_3 будь-які кошти. Він був вимушений надати такі покази через психічний тиск, застосований з боку останнього, насправді будь-яких грошей він ОСОБА_3 він не отримував (т.3а.с.119-120).

Ураховуючи неодноразову зміну пояснень ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції не бере їх до уваги, як такі, що мають суперечності та не є послідовними.

Крім того, факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитися поясненнями сторони та показаннями свідка.

Вказане регламентується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17.

Підтвердженням факту передачі коштів позивачці є зазначення в п.п.1,2 договору позики від 09 серпня 2018 року про те, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником в день підписання цього договору (т.1а.с.19-20, т.2а.с.135-136).

Окрім того, жодними доказами не підтверджено факту застосування до ОСОБА_2 психологічного тиску з боку ОСОБА_3 , в тому числі, суду не надано доказів його звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Доводи апелянта про те, що обман вчинений відносно неї шахрайськими діями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та приватного нотаріуса, які позбавили її власного житлового будинку та земельної ділянки, є необґрунтованими, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Факт протиправного укладання спірних договорів не встановлено й вироком суду. Сам факт внесення за заявою ОСОБА_1 відомостей до ЄРДР про скоєння ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватним нотаріусом відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.190 КК України, не є підтвердженням скоєння останніми кримінального правопорушення.

Згідно зі ч.ч.1,5ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частиною 1ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1,2ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового р рішення.

Згідно зі ч.2ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правові підстави для визнання недійсними договорів позики та іпотеки від 09 серпня 2018 року відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту навмисного введення її в оману з боку відповідачів при укладенні договорів.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги на законність рішення суду першої інстанції не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати

Відповідно до пп.б,в п.3 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для розподілу судових витрат, понесених апелянтом, у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст.368,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повнийтекст постанови складено 13 грудня 2022 року.

Головуючий

Судді :