Ухвала

Іменем України

19 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 753/12420/16-ц

провадження № 61-12439ск22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Журавель Руслани Олегівни на постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь майнову шкоду у вигляді упущеної вигоди за період з 02 червня 2015 року по 06 червня 2017 року в розмірі 1 035 000 грн, а також - 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що їй на праві власності належить автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18 жовтня 2011 року. Вказаний автомобіль був переданий відповідачу у тривале користування з метою здійснення ним підприємницької діяльності. З 23 червня 2015 року вона неодноразово зверталася до відповідача з вимогами про повернення автомобіля, однак ОСОБА_2 ухилявся від вчинення вказаних дій, навіть після прийняття судами рішень щодо відмови в задоволенні його позову про визнання договору купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним. 02 червня 2015 року вона уклала договір оренди спірного автомобіля з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , за яким після підписання акта прийому-передачі орендар мав сплачувати щомісячно 45 000 грн. Однак у зв`язку з неповерненням відповідачем автомобіля, вона не змогла передати його орендарю. Лише 06 червня 2017 року слідчим Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Мартиненком А. А. було передано їй під розписку автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 035 000 грн майнової шкоди (збитків) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди), 5 000 грн - на відшкодування моральної шкоди та 11 350 грн судового збору, а всього - 1 051 000 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що за договором оренди від 02 червня 2015 року позивач могла одержати доходи у вигляді щомісячної орендної плати в розмірі 45 000 грн, на які вона реально розраховувала в разі повернення відповідачем транспортного засобу. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 035 000 грн майнової шкоди (збитки) у вигляді неотриманого доходу (упущеної вигоди) за період з 06 липня 2015 року (дати отримання відповідачем повідомлення позивача про повернення автомобіля) по 02 червня 2017 року (завершення дії договору оренди транспортного засобу з викупом) за 23 місяці: 45 000 грн х 23 = 1 035 000 грн. Вирішуючи спір в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд, надавши оцінку письмовим доказам, характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, які завдали моральної шкоди позивачу внаслідок дій, що вплинули на майнові права позивача, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову й оцінив таку шкоду в розмірі 5 000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено. Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 17 479 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача упущеної вигоди на підставі договору оренди від 02 червня 2015 року та виходячи з вартості оренди в розмірі 45 000 грн щомісячно, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що цей договір не набрав чинності з огляду на фактичну відсутність в орендодавця автомобіля. За своїм змістом він не був спрямований на настання реальних правових наслідків, а саме - передачу транспортного засобу в користування іншій особі за плату, що свідчить про абстрактність доходів у вигляді упущеної вигоди. Тобто відсутні підстави для відшкодування упущеної вигоди, оскільки позивачем не доведено реальної можливості отримання нею доходу від здачі в оренду транспортного засобу у спірний період часу. Також позивачем не доведено ні факту завдання їй моральної шкоди, ні її розміру.

09 грудня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Журавель Р. О. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 листопада 2021 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц зазначено: згідно з пунктом 6 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 320/4274/16-ц вказано: тлумачення частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України. Починаючи з 23 червня 2015 року і до 06 червня 2017 року відповідач систематично чинив позивачу перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні транспортним засобом, належного їй на праві власності. В матеріалах справи наявна вимога позивача від 26 червня 2015 року до відповідача про повернення транспортного засобу у строк до 01 липня 2015 року. Тобто судом апеляційної інстанції не враховано положень частини другої статті 530 ЦК України та висновків Верховного Суду щодо строку виконання обов`язку щодо повернення відповідачем транспортного засобу позивачу за її вимогою.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що з 10 жовтня 2003 року по 06 серпня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5

18 жовтня 2011 року ОСОБА_1 придбала в ОСОБА_2 автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , вказаний автомобіль зареєстрований за нею на праві власності. Їй було видано номерний знак НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 18 жовтня 2011 року. У свідоцтві наявна відмітка про право ОСОБА_2 користуватися зазначеним автомобілем.

02 червня 2015 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір оренди транспортного засобу з викупом, за умовами якого орендодавець передає орендарю в користування автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , для використання в господарській діяльності. Вартість оренди становить 45 000 грн щомісячно, строк дії договору до 02 червня 2017 року.

Згідно з письмовою вимогою від 23 червня 2015 року позивач просила відповідача повернути автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , в її користування не пізніше 01 липня 2015 року, а також виплатити орендну плату за використання транспортного засобу. Вказана вимога отримана ОСОБА_2 06 липня 2015 року, про що він зазначив у відповіді від 24 липня 2015 року, в якій також пояснив, що автомобіль в його користуванні не перебуває.

05 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Фрунзівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 фіктивний договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 18 жовтня 2011 року, скасувати довідку-рахунок та визнати за ним право власності на спірний автомобіль.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У березні 2016 року ОСОБА_2 знову звернувся до Фрунзівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 18 жовтня 2011 року як такий, що вчинений під впливом обману, застосувати наслідки недійсності правочину шляхом визнання за ним права власності на зазначений автомобіль і скасування довідки-рахунку від 16 липня 2011 року серії НОМЕР_4 , посилаючись на те, що спірний автомобіль формально був переоформлений на ОСОБА_1 , однак остання порушила усну домовленість і вимагає передати його їй як власнику.

07 червня 2016 року ОСОБА_1 направила заяву на ім`я начальника Роздільнянського міжрайонного реєстраційно-екзаменаційного відділу Одеської області, в якій просила анулювати запис про право користування ОСОБА_2 автомобілем Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У вересні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання передати спірний автомобіль в оренду, укласти акт приймання-передачі та здійснити його оцінку.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2016 року у справі № 916/2574/16 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 передати фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в орендне користування автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , за актом приймання-передачі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 31 січня 2017 року рішення Господарського суду Одеської області від 24 листопада 2016 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що строк дії договору оренди від 02 червня 2015 року не збігається з моментом його підписання, а починається з наступного дня після підписання сторонами акта приймання-передачі автомобіля, тобто з дня наступного за днем фактичної передачі автомобіля від орендодавця орендареві. Оскільки автомобіль перебував у фактичному користуванні третьої особи, у зв`язку з чим акт приймання-передачі вказаного транспортного засобу від орендодавця орендареві сторонами не підписувався, то зобов`язання за вказаним договором не виникли.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та визнання права власності задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , від 18 жовтня 2011 року. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року, рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 29 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

06 червня 2017 року слідчим Шевченківського відділення поліції Приморського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області Мартиненком А. А. було повернуто ОСОБА_1 під розписку автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20 зазначено:

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів, як учасника певних суспільних відносин і що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 ЦК України, адже частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, застосування цієї відповідальності можливе лише за наявності чотирьох умов складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки боржника; збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданими збитками, вини боржника.

Окрім того, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (частина четверта статті 623 ЦК України).

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, в тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного з елементів складу цивільного правопорушення відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає (див. висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року у справі № 3-64гс11, постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14).

У цивільному праві протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності)). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Частиною другою статті 623 ЦК України визначено, що розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Тож при зверненні з позовом про відшкодування заподіяних збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків.

За змістом пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України до складу збитків у вигляді упущеної вигоди входять: 1) неотриманні стороною доходи, які вона могла б реально отримати за звичайних обставин якби її право не було порушено; 2) доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною; 3) неодержаний прибуток, на який сторона, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже, згідно наведених норм упущеною вигодою є неодержаний (не отриманий) дохід, який кредитор міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Тому звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (подібні за змістом висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є достатньою підставою для його стягнення, оскільки у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані за звичайних обставин (мають реальний, передбачуваний та очікуваний характер).

Окрім того, позивач (кредитор) повинен довести: факти вжиття ним певних заходів щодо одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки, викладені в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Враховуючи наведене, пред`явлення позову про стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, визначених статтею 22 ЦК України, покладає на кредитора (позивача), обов`язок довести: 1) протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків (боржника), 2) наявність збитків, їх розмір, в числі рахунку реальну можливість отримання ним таких збитків, 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, а також 4) вжитті ним заходи для отримання заявлених збитків, тоді як відповідач - має довести відсутність своєї вини у заподіянні заявлених до стягнення з нього збитків.

Водночас суд звертає увагу, що за змістом частини першої статті 42, частини першої статті 44 Господарського кодексу України будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Тому суб`єкти господарювання повинні враховувати наявність таких ризиків та усвідомлювати наслідки вчинюваних ними дій, а суди, розглядаючи справи, предметом яких є стягнення упущеної вигоди, повинні встановити чи є наслідки, на які посилається позивач, упущеною вигодою чи такі наслідки є результатом власних комерційних прорахунків суб`єкта господарювання (висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 березня 2021 року у справі № 908/2261/17).

Апеляційним судом встановлено, що визнаючи наявність такого елементу як причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, суд першої інстанції не надав оцінки тому, що укладаючи договір оренди транспортного засобу від 02 червня 2015 року, ОСОБА_1 була обізнана про відсутність в її володінні майна, тобто у питанні можливості передачі майна в оренду, вона діяла на власний ризик.

ОСОБА_2 користувався автомобілем Mercedes-Benz Sprinter, кузов № НОМЕР_1 , з 2007 року по 2011 рік як власник, а з 2011 року - на іншій правовій підставі.

При цьому, починаючи з 2011 року, коли власником автомобіля стала ОСОБА_1 , право користування ОСОБА_2 було передбачено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, що свідчить про наявність у нього правових підстав для його експлуатації.

На момент укладення позивачем договору оренди транспортного засобу від 02 червня 2015 року спірний автомобіль не перебував в її користуванні, що унеможливлювало передачу його іншим особам в оренду. Більше того, до укладення цього правочину позивач попередньо не зверталася до відповідача з вимогою про повернення автомобіля.

Як зазначено вище, в межах справи № 916/2574/16 судами встановлено, що у сторін договору оренди транспортного засобу від 02 червня 2015 року не виникли взаємні права та обов`язки, внаслідок не набрання чинності договором оренди.

Встановивши, що позивачем не доведено реальної можливості отримання доходу від здачі спірного автомобіля в оренду в зазначений нею період часу, так як договір оренди, укладений 02 червня 2015 року між нею і ОСОБА_3 , не набрав чинності та за своїм змістом не був спрямований на настання реальних правових наслідків - передачу транспортного засобу в користування іншій особі за плату, що свідчить про абстрактність доходів у вигляді упущеної вигоди, а також позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення місцевого суду і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, в якій викладено правові висновки щодо тлумачення пункту 6 статті 3 ЦК України (загальних засад цивільного законодавства), не заслуговує на увагу, оскільки доводи касаційної скарги не свідчать про неврахування апеляційним судом в цій справі правових висновків, викладених у вказаній постанові Верховного Суду і, як наслідок, неправильне застосування ним статей 22, 623 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року у справі № 320/4274/16-ц, щодо тлумачення частини другої статті 530, пункту 3 частини першої статті 1006 ЦК України, також є неспроможними, оскільки, як встановлено апеляційним судом в цій справі, договір оренди, укладений 02 червня 2015 року між позивачем і ОСОБА_3 , не набрав чинності та за своїм змістом не був спрямований на настання реальних правових наслідків - передачу транспортного засобу в користування іншій особі за плату, посилання на вказану постанову Верховного Суду зводиться до незгоди заявника з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Журавель Р. О. про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Журавель Руслани Олегівни на постанову Київського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко