ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1890/22 Справа № 183/2196/16 Суддя у 1-й інстанції - Дубовенко І.Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Новомосковської міської ради Дніпропетровської області та ОСОБА_1 , який приєднався до апеляційної скарги та правонаступником якого є ОСОБА_2 , на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Територіальної громади в особі Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: Українська товарна біржа, Новомосковська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , яка була дружиною ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 й ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на майно, що належало на момент смерті спадкодавцю в тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_1 .

У встановлений законодавством строк позивачі звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений будинок їм було відмовлено з тих підстав, що договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_8 придбала цей будинок, не був нотаріально посвідчений.

У зв`язку з чим, позивачі, з урахуванням уточнень, просили суд визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок - А., загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м., по 1/3 частині на кожного.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок - А., загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м. Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок - А., загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м. Також визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/3 частину домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житловий будинок - А., загальною площею 16,5 кв.м., житловою площею 5,2 кв.м.

Не погодившись з таким рішенням, Новомосковська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У липні 2018 року від ОСОБА_1 - особи, яка не брала участі у справі, до суду надійшла заява про приєднання до апеляційної скаги Новомосковської міської ради на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року у даній цивільній справі, у якій заявник просив скасувати зазначене судове рішення і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2018 року прийнято заяву ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скаги Новомосковської міської ради Дніпропетровської області на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Територіальної громади в особі Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: Українська товарна біржа, Новомосковська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровської області 31 липня 2009 року зроблено відповідний актовий запис №652.

Згідно копії спадкової справи №588 за 2009 рік, заведеної після смерті ОСОБА_7 , з заявою про прийняття спадщини після її смерті звернулися позивачі: чоловік - ОСОБА_3 та доньки: ОСОБА_9 та ОСОБА_5

02 грудня 2010 року на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину на грошові внески в розмірі 1/3 частки після смерті ОСОБА_7 , що знаходяться на рахунках ВАТ «Державний ощадний банк України».

18 січня 2011 року на ім`я ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину на грошові внески в розмірі 1/3 частки після смерті ОСОБА_7 , що знаходяться на рахунках ВАТ «Державний ощадний банк України».

18 січня 2011 року на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину на грошові внески в розмірі 1/3 частки після смерті ОСОБА_7 , що знаходяться на рахунках ВАТ «Державний ощадний банк України».

Згідно постанови державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори від 26 березня 2016 року, позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що позивачами наданий правовстановлюючий документ на зазначений будинок - «угода купівлі-продажу, зареєстрований на товарній біржі 04 серпня 1998 року за №000039, зареєстрований в Новомосковському БТІ 14 серпня 1998 року за реєстровим №614-6, який нотаріально не посвідчений.

Згідно відповіді КП «Новомосковське міське БТІ» ДОР» за №116 від 17 травня 2016 року, власником домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 , на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості Української товарної біржі від 04 серпня 1998 року, зареєстрованої за № 000039 та зареєстрованої в БТІ 14 серпня 1998 року за реєстровим №614 в реєстровій книзі №6.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що спадкоємцями першої черги за законом є позивачі, які позбавлені можливості захистити свої права спадкоємців зазначеного майна не інакше як за зверненням до суду з позовом про визнання за ними права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст/1216 ЦК України).

Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Згідно із загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст.1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду.

Апеляційна скарга Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, до якої приєднався ОСОБА_1 , мотивована тим, що з використанням підробленої угоди купівлі-продажу нерухомості, укладеної на товарній біржі, за позивачами визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , при цьому, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження встановлених судом обставин.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржників, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність», володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст.15 Закону України «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно ч.2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Лист Міністерства юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.

Положеннями ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами №15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею.

Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за №1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Таким чином, з системного аналізу вищевикладеного вбачається, що у період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала прогалина у чинному законодавстві, оскільки, згідно ст.ст.242, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору, тоді як, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч.1 ст.128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Як убачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором уклали даний договір та здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна.

Доказів того, що сторони заперечували укладений договір, згідно до вимог ст.237 ЦК України, суду не було надано, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такий договір є дійсним, адже сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу об`єкту нерухомості та виконання договору відбулося.

В той же час, при розгляді даної справи, судом апеляційної інстанції були вжиті всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення у повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення.

Так, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року, для огляду в судовому засіданні, витребувано у Товарної біржі «Альянс» та «Української товарної біржі» оригінал угоди купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеної 04 серпня 1998 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , а також належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо угоди купівлі-продажу вказаного домоволодіння.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року залучено ОСОБА_6 до участі у даній цивільній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_12 про вжиття заходів забезпечення позову та заборонено усім суб`єктам державної реєстрації прав, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно житлового будинку, загальною площею - 16,5 кв.м, житловою площею - 5,2 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, під час судового розгляду, судом апеляційної інстанції було встановлено, що правонаступниками ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 09 вересня 2020 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис №741 (том 3 а.с. 16), є позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2022 року залучено до участі у даній цивільній справі ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 09 березня 2021 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), актовий запис № 251.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, колегією суддів також неодноразово оголошувалася по справі перерва, зокрема, для надання апелянтам можливості спростувати правомірність заявлених позивачами позовних вимог.

Проте, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту підроблення угоди купівлі-продажу спірного домоволодіння апеляційним судом не встановлено, а скаржниками надано не було, тоді як, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якого була ОСОБА_7 , увійшло до складу спадкової маси після її смерті, а тому, оскільки позивачі є спадкоємцями першої черги за законом та їх частки у спадщині є рівними, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом у повному обсязі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Новомосковської міської ради Дніпропетровської області та ОСОБА_1 , який приєднався до апеляційної скарги та правонаступником якого є ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2016 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова