Справа № 149/689/20
№ 2/183/473/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Городецького Д.І.,

з секретарем судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

представника позивача Мартиненка А.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

02 квітня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" посилалося на те, що 28 грудня 1998 року між Банком і ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 0820, на підставі якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 500,00 доларів США грн., з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Зі своєї сторони, Банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_3 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідачка в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачувала кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 10 березня 2020 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 103 619,62 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 431,00 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 10 584,14 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 89 604,48 доларів США.

Позивач посилається на те, що Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, оскільки законодавством не передбачено вимагати повернення лише повної суми заборгованості, а тому просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитом в розмірі 3 431,00 доларів США, що за курсом 24,92 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 березня 2020 року еквівалентно складає85 500,52 грн.,яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

Зазначену суму, а також судові витрати в розмірі 2 102,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 22 травня 2020 року зазначену цивільну справу було направлено за підсудністю до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на підстави звернення до суду, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що всі кредити, які вона брала у Приватбанку в неї виплачені, а що стосується кредитного договору № 0820 від 28.12.1998 року, то вона взагалі цієї картки та такої суми кредиту не пам`ятає, вважає, що Банком не надано доказів надання їй зазначених в позові кредитних коштів, у зв`язку з чим просила в позові відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки вони необґрунтовані та недоведені жодним доказом, просила звернути увагу на те, що у кредитному договорі (анкеті-заяві) не зазначено суму встановленого на кратку кредитного ліміту та її валюти. Крім того, до вказаних правовідносин просила застосувати строк позовної давності, з огляду на те, що строк дії кредитної картки встановлено до грудня 1999 року, а тому Банк звернувся до суду з позовом після спливу трирічного строку позовної давності.

В свою чергу, представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заперечував проти задоволення заяви сторони відповідача щодо застосування строків позовної давності та просив відмовити в її задоволенні з огляду на наступне. Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2014 року у справі № 202/2570/14-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволені в повному обсязі. З ОСОБА_2 на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0802 від 28.12.1998 року в сумі 72 736,10 доларів США, що станом на 14.01.2014 року еквівалентно 581 161,46 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 3 431,00 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 10 584,14 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 560,00 доларів США; пені - 55 197,76 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 62,55 доларів США та штрафу (процентна складова) - 3 460,64 доларів США. На підставі рішення суду 04 січня 2016 року видано виконавчий лист. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання та 19 червня 2017 року Хмільницьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкрито виконавче провадження № 54155497, яке постановою державного виконавця від 14 листопада 2017 року було закінчено на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про скасування заочного рішення від 14 березня 2014 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2018 року у справі № 202/2570/14-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 залишені без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача. В подальшому, а саме 26 березня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» скористалось своїм правом на повторне звернення до суду з вказаним позовом, шляхом направлення позовної заяви через засоби поштового зв`язку. Враховуючи наведені обставини справи, представник позивача вважає, що саме з 04 травня 2018 року (з моменту залишення позову без розгляду) відбувся перебіг позовної давності, при цьому повторно з позовом до суду Банк звернувся 26 березня 2020 року, в той час як сплив строку позовної давності припадає на 03 травня 2021 року, а тому Банк не пропустив строк давності.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов такого висновку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 28 грудня 1998 року відповідач ОСОБА_3 підписала заяву-анкету № б/н. на отримання пластикової карти «VISA ELECTRON SERVISE» № НОМЕР_1 , у зв`язку з чим, цього ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач - АТ КБ «ПриватБанк») та відповідачкою був укладений Договір № 0820 про обслуговування пластикової кратки.

Відповідачкою ОСОБА_2 не надано доказів того, що нею не підписувалася зазначені документи.

В той же час, в заяві-анкет та Договорі відсутні відомості про розмір отриманого кредиту та його валюту, зокрема відсутні відомості щодо розміру базової процентної ставки по кредиту та комісії. Крім того, заява не містить розміру пені за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штрафу за порушення строків платежів.

У заяві-анкеті зазначено строк дії картки «VISA ELECTRON SERVISE» № НОМЕР_1 - до 12/99. Також цією заявою передбачено, що позичальник зобов`язався сумлінно виконувати Правила користування пластиковою карткою та дотримуватися усіх пунктів Договору про обслуговування картки.

Договором № 0820 про обслуговування пластикової кратки від 28 грудня 1998 року передбачено, що картка видається після підписання цього Договору, заповнення Анкети-заяви (Додаток 1). Використання картки регулюється «Тарифними ставками» (Додаток 2) та Правилами користування пластиковими картками (Додаток 3), які є невід`ємною частиною цього Договору (п.1.3 Договору). Картка діє 1 рік до останнього місяця, зазначеного на її лицьовій стороні. По закінченню строку дії картки Банк автоматично перевипускає її на наступний рік і стягує плату за її річне обслуговування згідно з Тарифами (п. 2.4 цього Договору).

Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2014 року у справі № 202/2570/14-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволені в повному обсязі. З ОСОБА_2 на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором № 0802 від 28.12.1998 року в сумі 72 736,10 доларів США, що станом на 14.01.2014 року еквівалентно 581 161,46 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 3 431,00 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом - 10 584,14 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 560,00 доларів США; пені - 55 197,76 доларів США; штрафу (фіксована частина) - 62,55 доларів США та штрафу (процентна складова) - 3 460,64 доларів США, а також судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

На підставі вказаного рішення, 04 січня 2016 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ПАТ КБ «ПриватБанк» видано виконавчий лист.

Встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 202/2570/14-ц та 19 червня 2017 року Хмільницьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області відкрито виконавче провадження № 54155497 з виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2014 року.

Постановою державного виконавця Хмільницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Задорожнюка О.П. від 14 листопада 2017 року закінчено виконавче провадження № 54155497 згідно ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про скасування заочного рішення від 14 березня 2014 року.

Встановлено, що ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2018 року у справі № 202/2570/14-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 залишені без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача, позивачу роз`яснено право на повторне звернення до суду з даним позовом.

Як зазначалося вище, в позові АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що зі своєї сторони Банк виконав всі умови підписаного договору, надав ОСОБА_3 кредит у зазначеному вище розмірі, однак, відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого станом на 10 березня 2020 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 103 619,62 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 431,00 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 10 584,14 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 89 604,48 доларів США.

В той же час, позивач посилається на те, що Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, оскільки законодавством не передбачено вимагати повернення лише повної суми заборгованості, а тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом в розмірі 3 431,00 доларів США, що за курсом 24,92 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 березня 2020 року еквівалентно складає85 500,52 грн.,яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

Сторона відповідача, в свою чергу, заперечує проти задоволення вимог з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Дані правовідносини регулюються нормами ЦК Української РСР (Закон № 1540-06 в редакції від 27.12.1996 року), що діяли на час укладення кредитного договору № 0820 від 28 грудня 1998 року та ЦК України зі змінами та доповненнями в редакції від 01.01.2004 року.

Так, ст. 4 ЦК Української РСР передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають, зокрема з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 151 ЦК Української РСР передбачено, що в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 153 ЦК Української РСР , договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Статтею 154 ЦК Української РСР передбачено, що коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми,хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

Згідно зі ст. 161 ЦК Української РСР зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 162 ЦК Української РСР одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 169 ЦК Української РСР передбачено, що грошові зобов`язання повинні бути виражені підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР.

Згідно зі ст. 170 ЦК Української РСР проценти по грошових та інших зобов`язаннях не допускаються, за винятком операцій кредитних установ, зобов`язань по зовнішній торгівлі та інших випадків, зазначених у законі.

Приписами ст. 203 ЦК Української РСР передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником він зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата

або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи,

які він одержав би, якби зобов`язання було виконано боржником.

Згідно з вимогами ст. 204 ЦК Української РСР якщо за невиконання або неналежне виконання зобов`язання встановлена неустойка (штраф, пеня), то збитки відшкодовуються в частині, не покритій неустойкою (штрафом, пенею). Законом або договором можуть бути передбачені випадки: коли допускається стягнення тільки неустойки (штрафу, пені), але не збитків; коли збитки можуть бути стягнуті в повній сумі понад неустойку (штраф, пеню); коли за вибором кредитора можуть бути стягнуті або неустойка (штраф, пеня), або збитки.

Відповідно до ст. 212 ЦК Української РСР боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 213 ЦК Української РСР боржник, який прострочив виконання, відповідає перед кредитором за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. У відносинах між соціалістичними організаціями відмова від прийняття простроченого виконання допускається тільки у випадках і на умовах, встановлених законом або договором. Боржник не визнається таким, що прострочив, поки зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (стаття 215

цього Кодексу).

Приписами ст. 214 ЦК Української РСР встановлено, що Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен сплатити за час прострочення три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів. По грошових зобов`язаннях між соціалістичними організаціями боржник повинен сплатити кредиторові за кожний день прострочення проценти (пеню) в розмірі, встановленому законодавством Союзу РСР.

Як зазначалося вище, до даних правовідносин застосовуються норми ЦК України зі змінами та доповненнями в редакції від 01.01.2004 року, що є чинними на теперішній час.

Так, ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов`язання є договір.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст.3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України).

Як зазначалося вище, позивачем не надано суду доказів на укладання між сторонами кредитного договору, отримання кредитної картки, відомості про її перевипуск тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідача укласти кредитний договір та отримання відповідних кредитних коштів.

На підтвердження вимог Банком не долучено у якості доказів «Тарифні ставки» (Додаток 2), Правила користування пластиковими картками (Додаток 3), які є невід`ємною частиною цього Договору (п.1.3 Договору).

Таким чином, Банком не надано суду належних та достовірних доказів отримання відповідачем суми кредитного ліміту у доларовій валюті, у розмірі, що зазначений у позовній заяві, не надано доказів наявності заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до вимог ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа - банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ, - зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, на час розгляду даної справи, позивачем не було надано доказів отримання кредиту, відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити, який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

Наданий позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунок заборгованості за кредитним договором №0820 від 28 грудня 1998 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. Крім того, він здійснений та підписаний представником Банку за відсутності печатки та без здійснення щомісячних бухгалтерських обрахунків по кожній складовій заборгованості із зазначенням періодів та суми погашення чи/або непогашення.

Розрахунок заборгованості, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно дост. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Однак, в матеріалах справи міститься лише нічим не обґрунтований розрахунок заборгованості, здійснений та підписаний представником Банку за відсутності печатки та без здійснення щомісячних бухгалтерських обрахунків по кожній складовій заборгованості із зазначенням періодів та суми погашення чи/або непогашення, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного ст. 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази щодо надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Суд наголошує на тому, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За таких обставин, відсутність належних та допустимих доказів по суті заявлених позовних вимог унеможливлює встановити чи здійснювалось взагалі кредитування відповідача та на яких умовах, а отже відсутні й підстави для застосування правових наслідків порушення зобов`язання.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0820 від 28 грудня 1998 року необґрунтовані, належними доказами не підтверджені.

Щодо заявленого стороною відповідача клопотання про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року № 6-169цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15 зроблено висновок про те, що кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За кредитним договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо строк кредитування закінчився, а фінансова установа звернулася більш ніж через три роки з моменту закінчення строку дії договору, у такому випадку у задоволені вимог слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності (п. 65-68 постанови від 28.03.2018 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В той же час, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18).

Отже, враховуючи наведене та з огляду на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості та недоведеності, суд до вказаних правовідносин позовну давність не застосовує.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Банку, оскільки вони необґрунтовані та належними доказами не підтверджені.

Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати в розмірі 2 102,00 грн. покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити. .

Судові витрати покласти на позивача Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».

Учасники справи:

-позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", , місцезнаходження юридичної особи: м. Київ, вул. Грушевського, 1д;

-відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 01 листопада 2022 року.

Суддя Д.І. Городецький