ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/772/22Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2298/16-цГудзенко В. Л.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

судді-доповідачаНовікова О. М.,
суддів:Вініченка Б. Б., Нерушак Л. В.,
за участю секретаряЧуйко А.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Уманської міської ради, виконавчого комітету Уманської міської ради, про визнання недійсним ордеру та рішення про приватизацію житла,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 21.07.1990 між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 . Він працював на консервному заводі в м. Умань та йому, на підставі ордеру від 20.08.1998 року, на склад сім`ї із трьох чоловік було надано кімнату площею 17,5 кв.м. в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

У 2000 році позивач з відповідачкою розірвали шлюб, проте, продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство, адже розірвання шлюбу було потрібне для того, щоб отримати ще одну кімнату в гуртожитку, яку згодом було отримано. ОСОБА_1 там зареєстрований та проживав разом з дружиною та дочкою. За час спільного проживання у цих кімнатах проводилося перепланування кімнат у квартиру, укладення договорів на обслуговування квартири у 2008 році, проводилася оплата комунальних послуг, спільно було придбано майно.

У 2008 році гуртожиток консервного комбінату було передано на баланс Уманської міської ради і номер будинку змінили із ОСОБА_5 , 9 на АДРЕСА_1 .

При наданні дозволу на приватизацію кімнат у гуртожитку в 2008 році, не зрозуміло яким чином та з яких підстав, відповідачка ОСОБА_2 в Уманській міській раді на одну із вказаних кімнат отримала ордер та приватизувала її на своє ім`я та на ім`я дочки ОСОБА_6 , тобто вони стали власниками тієї кімнати, про що позивачу на той час не було відомо.

Згодом, відповідач ОСОБА_2 виїхала та перебуває за межами України, а їх спільна дочка проживає в м. Монастирище, а у спірній квартирі позивач проживав один.

Коли, 20.02.2015,після тимчасової відсутності у квартирі, він повернувся додому, то відкрити двері спірної квартири не зміг. Йому відчинили незнайомі люди, які повідомили, що вони там проживають на законних підставах.

У 2015 році позивач звертався до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом про встановлення факту проживання його та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири АДРЕСА_2 спільним майном подружжя та визнання права користування вказаною квартирою та вселення, зобов`язання ОСОБА_2 та дочку ОСОБА_3 не перешкоджати в користуванні вказаною квартирою.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2015 позов було задоволено, проте, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016 воно було скасовано та в позові відмовлено повністю.

Між тим, у вказаних рішеннях вказано, що відповідно до ордеру від 20.08.2008 серії С №186, виданого на ім`я ОСОБА_1 , йому та членам його сім`ї на трьох: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 видано вказане житло. Колективні договори щодо рішень про постачання електроенергії у квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 укладалися з ОСОБА_1 .

Згідно з повідомленням директора КП РЕУ №3 від 13.03.2015, за № 441 Уманська міська рада прийняла рішення про передачу 148 квартирного будинку по АДРЕСА_1 з ДП «Уманського консервного комбінату» на баланс Уманського ремонтно-експлуатаційного управління № 3.

Відповідно до розпорядження відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради від 17.12.2010 за №14086 квартира АДРЕСА_2 була приватизована на ОСОБА_2 , на яку виконком Уманської міської ради 21.07.2008 видав ордер за № 02611, де записана дочка ОСОБА_6 . Відповідно до Довідки № 2579, виданої 03.11.2015 КП РЕУ №3, ОСОБА_1 проживав за адресою: АДРЕСА_4 однією сім`єю з дружиною та вели спільне господарство до 20.02.2015.

Позивач вважає, що органом місцевого самоврядування - Уманською міською радою, яка видала ордер на проживання на квартиру АДРЕСА_5 на ОСОБА_2 , було порушено його право на житло, адже право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Тому вважає, що рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265 та ордер на житлове приміщення №02611, що виданий на ім`я ОСОБА_2 , на підставі даних актів органу місцевого самоврядування розпорядження органу приватизації від 17.12.2010 № 14086 та свідоцтво про право власності, що видане відділом житлового господарства Уманської міської ради від 10.01.2011 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_6 підлягають скасуванню.

ОСОБА_1 також вказав, що він дізнався про порушення своїх прав лише під час розгляду справи в суді за поданим ним позовом у 2015 році.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю з підстав спливу строків позовної давності, про застосування якої, крім іншого, заявлено і стороною (відповідачем) у спорі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Прудивус М. А. подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12 червня 2008 року № 265 в частині передачі в користування квартири АДРЕСА_2 та ордер на житлове приміщення № 02611 від 21 липня 2008 року, що виданий на квартиру АДРЕСА_2 ; визнати недійсним розпорядження органу приватизації відділу житлового господарства Уманської міської ради №14084 від 17 грудня 2010 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2011 року, що видане на квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру.

В апеляційній скарзі адвокат зазначає, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог виключно з підстав пропуску строку позовної давності, встановивши, що на думку суду в період часу з 2010 року по 2016 рік, ОСОБА_1 ніхто не перешкоджав в зверненні з позовом до суду, при цьому, суд першої інстанції, вирішуючи спір, не розглянув подане клопотання про поновлення строку позовної давності.

Адвокат вказує, що суд не звернув уваги на те, що у довідці від 03 листопада 2015 року № 2579, що видана Уманським КП РЕУ-3 ОСОБА_1 , зазначено, що він проживав спільно однією сім`єю з 2001 року по 2015 рік в спірній квартирі з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та вів з ними спільне господарство, також суд не звернув уваги на договір щодо постачання електроенергії в спірній квартирі, який укладений з ОСОБА_1 , тому необґрунтовано дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача щодо незаконної приватизації його квартири АДРЕСА_2 ., про яку він дізнався лише 20 лютого 2015 року.

Також адвокат вказав, що суд першої інстанції не зважив на пояснення позивача ОСОБА_1 , що в 2015 році він уже звертався до Уманського міськрайонного суду Черкаської області в захист своїх житлових прав на спірну квартиру, а тому вважає, що відбулося переривання строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданого відповідачкою ОСОБА_7 вказано, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають у зв`язку зі спливом строків позовної давності, оскільки позивач не надав доказів поважності пропуску строку такого звернення до суду.

Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає даним вимогам закону, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 21.07.1990 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 .

У 2000 році шлюб між сторонами розірвано.

На підставі ордеру від 20.05.1998 року ОСОБА_1 , як працівнику Уманського консервного заводу, надано кімнату АДРЕСА_6 на склад сім`ї 3 особи.

У 2008 році гуртожиток консервного комбінату було передано на баланс Уманської міської ради і номер будинку змінено: із АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 .

11.07.2008 ОСОБА_1 видано ордер № 02586 серія А на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_7 (на одного) на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265, де він з 12.09.2008 зареєстрований.

На підставі цього ж рішення виконавчого комітету Уманської міської ради від 12.06.2008 № 265 відповідачці ОСОБА_2 21.07.2008 видано ордер №02611 серія А на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_8 в складі сім`ї: вона та дочка ОСОБА_6 , де вона була зареєстрована також 12.09.2008 року у кв. АДРЕСА_5 .

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.01.2011, квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в частинах Ѕ і Ѕ. Тобто, вказана квартира відповідачами приватизована на підставі розпорядження органу приватизації від 17.12.2010 № 14086 в той час, коли відповідачка ОСОБА_2 була в ній зареєстрована з 12.09.2008, а позивач в цей час був зареєстрований в кв. АДРЕСА_9 також з 12.09.2008. Докази того, приватизація є незаконною в матеріалах справи відсутні.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 18.12.2015 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою, встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири спільним майном подружжя та визнання права користування квартирою було задоволено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2016 рішення суду першої інстанції було скасовано та в позові відмовлено повністю.

Суд першої інстанції, враховуючи встановлені обставини справи, а також відсутність доказів поважності пропуску строку звернення до суду або будь-яких належних доказів вчинення йому перешкод звернення з позовом до суду з 2008 року по 2016 рік, дійшов висновку відмову у позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено і стороною (відповідачкою) у спорі.

Проте з таким висновком місцевого суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, місцевий суд мав з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Щодо порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, апеляційний суд вважає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до статті 9 ЖК України передбачено, що громадяни України мають право на приватизацію державного житлового фонду.

Частиною першою статті 1 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно із частиною першою до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною п`ятою статті 5 Закону України № 2482-ХІІ , що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Статтею 8 Закону визначено сам порядок приватизації.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, 11 липня 2008 року позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Уманської міської ради від 12 червня 2008 року № 265 був виданий ордер на житлове приміщення квартири АДРЕСА_9 на сім`ю з однієї особи, де він з 12 вересня 2008 року зареєстрований, та на яку в подальшому набув право власності.

Отже, позивач в даному випадку своїм правом на приватизацію житлового фонду скористався та використав його в повному обсязі.

Щодо порушення його права під час приватизації спірної квартири АДРЕСА_5 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає, що будь-які порушення права позивача відсутні, оскільки на момент проведення приватизації у 2008 році вказаної квартири він не проживав, членом сім`ї її наймачів не був, до органу приватизації щодо отримання у власність спірної квартири не звертався.

Апелянт щодо наявних доказів порушення закону, які вказують на обґрунтованість позову ОСОБА_1 та фактичну недійсність ордеру і послідуючої приватизації квартири, посилається на акт огляду житлових умов від 27.10.2015 року та довідку К ПРЕУ №3 №2579 від 03.11.2015 року про склад сім`ї.

Разом з тим у рішенні апеляційного суду Черкаської області від 09.02.2015 вказаним документам дана відповідна оцінка і апеляційним судом факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з відповідачкою ОСОБА_2 у спірній квартирі АДРЕСА_5 не був встановлений, не визнано за ним також і право користування вказаною квартирою, в зв`язку з чим в позові йому було відмовлено. Рішення апеляційного суду ніким не оскаржувалося та на даний час є чинним.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що приватизація спірної квартири АДРЕСА_5 була проведена у 2008 році відповідачками ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з порушенням закону. Більше того, на момент приватизації спірної квартири у 2008 році, позивач був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , яку він вже приватизував та набув право власності, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованим та задоволенню не підлягають.

Отже, оцінивши усі наявні докази в сукупності апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, права позивача не порушені.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спрливом строку позовної давності, апеляційний суд, на підставі приведених вище доводів, вважає можливим змінити лише мотивувальну частину рішення міськрайонного суду.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові, на позивача.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2022 року, змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2022 року.

Судді