ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 682/3632/18

Провадження № 22-ц/4820/1860/22

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.

за участю: апелянта ОСОБА_1 , його представника адвоката Дем`янової О.В.,

Горобія С.Д., його представника адвоката Цвігуна В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 листопада 2022 року про закриття провадження (суддя Стасюк Р.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та усунення перешкод в користуванні майном, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та усунення перешкод в користуванні майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що нежитлове приміщення, у якому він здійснював підприємницьку діяльність з виробництва меблів для ванних кімнат в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі. До 2011 року позивач здійснював діяльність на підставі усного дозволу власника, а з 30 квітня 2011 року почали укладати між собою договори про спільне користування нежитловим приміщенням, спірних питань не виникало. Проте з 03.08.2018 року позивач не може потрапити на територію та в приміщення, яке було надано йому в користування, оскільки працівники охоронної фірми його не пускають. ОСОБА_2 незаконно та безпідставно заволодів належним позивачу майном.

У зв`язку з цим позивач просив суд визнати дії ОСОБА_2 щодо недопуску ОСОБА_1 на територію нежитлового приміщення, розташованого у АДРЕСА_1 , неправомірними та зобов`язати відповідача не чинити перешкод у користуванні цим приміщенням для здійснення підприємницької діяльності та належним позивачу майном.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в жовтні 2009 року для розвитку бізнесу він придбав приміщення телятника за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1818,3 кв. м. З 2010 року і до цього часу він використовує своє приміщення як склад для зберігання меблевих умивальників та інших матеріалів.

За роки співпраці з ОСОБА_1 накопичені ОСОБА_2 запаси продукції той намагається привласнити собі.

Як зазначав ОСОБА_2 договорів про спільне використання нежитлового приміщення від 30.04.2011 №б/н, 30.04.2013 №б/н, 30.04.2016 №б/н він не підписував та не міг погодитись на їх підписання, крім того, в той час знаходився на окупованій території. Договори нотаріально не посвідчені.

У зв`язку з цим позивач за зустрічним позовом просив суд визнати договори про спільне використання нежитлового приміщення від 30.04.2011 №б/н, 30.04.2013 №б/н, 30.04.2016 №б/н недійсними.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2019 року об`єднано в одне провадження первісний та зустрічний позов.

Розпорядженням голови Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 13.01.2022 року на підставі п.2 ч.1, ч.4 статті 31 ЦПК України справу передано Нетішинському міському суду Хмельницької області.

Ухвалою Нетішинського міського суду від 01 лютого 2022 року дану справу прийнято до свого провадження.

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Нетішинського міського суду з клопотанням про закриття провадження у даній справі.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності (ФОП), у нежилому приміщенні телятника за адресою: АДРЕСА_1 здійснює свою господарську діяльність з виробництва меблів. Спір між сторонами виник, з приводу того, що в серпні 2018 року ОСОБА_1 не був допущений до зазначеного нежитлового приміщення, у якому залишилось належне йому майно, ОСОБА_2 . Разом з цим, ОСОБА_2 , який є власником зазначених нежитлових приміщень, також є фізичною особою-підприємцем, саме він організував виробництво меблів: придбав нежитлові приміщення телятника, провів там реконструкцію, придбавав обладнання та матеріали для виробництва меблів, в тому числі ДСП та сантехніку (для виробництва меблів та ванних кімнат). Тобто на даний час між сторонами, які є суб`єктами господарювання та зареєстровані як ФОПи, виник спір щодо господарської діяльності, устаткування та продукції, яка використовувалася ними для здійснення такої діяльності, тому вважає що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 листопада 2022 року провадження у даній справі закрито з підстав передбачених п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України.

Роз`яснено позивачу, що розгляд такої справи підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що за характером спірних правовідносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки позови містять ознаки господарського спору, сторонами в якому є фізичні особи-підприємці, про захист порушених прав і охоронюваних законом інтересів, які порушені та пов`язані із здійсненням господарської діяльності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 листопада 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом не враховано, що відносини між сторонами виникли безпосередньо з договорів про спільне використання нежитлового приміщення телятника по АДРЕСА_1 . Сторонами договорів є фізична особа ОСОБА_2 та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 . Позов пред`явлено до ОСОБА_2 як до власника нерухомого майна, фізичної особи без статусу підприємця. Зустрічний позов пред`явлено фізичною особою без статусу підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи без статусу підприємця ОСОБА_1 . Предметом спірного договору є врегулювання цивільно-правових відносин між сторонами з приводу спільного використання приміщення. Ці відносини не є підприємницькими чи господарськими, а мають суто цивільно-правову природу.

Свого часу ОСОБА_2 придбав приміщення як фізична особа без статусу підприємця, і використовував це приміщення у відносинах з ОСОБА_1 також як фізична особа. Жодних договірних відносин, предметом яких було б здійснення спільної підприємницької діяльності, між сторонами не виникло. Про це свідчить відсутність відповідних договорів, відсутність реєстрації спільної діяльності в державних органах та самостійне окреме здійснення діяльності ОСОБА_1 в с. Варварівка, а ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації.

Наявність статусу підприємця не підтверджує того, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах, а використання майна з господарською метою підлягає доведенню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а ухвала суду законною та такою, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що незважаючи на те, що в договорах про спільне використання нежитлового приміщення ОСОБА_2 не визначений як фізична особа-підприємець, однак на договорах стоїть печатка його як фізичної особи підприємця. Правовий статус підприємця для фізичної особи - це виключно реалізація додаткових прав та обов`язків, які накладаються цим статусом. Відокремлення майна фізичної особи та фізичної особи підприємця є неможливим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що нежитлове приміщення телятника загальною площею 1818,3 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 придбано на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 02.10.2009 року та згідно витягу про державну реєстрацію прав належить останньому на праві приватної власності (т. 1 а. с. 28). В зазначеному приміщенні було проведено реконструкцію під цех для виробництва меблів (верстати, інструменти тощо). З 2010 року ОСОБА_2 як ФОП використовував це приміщення для зберігання меблевих умивальників придбаних виробників та інших матеріалів.

ОСОБА_2 з 18 травня 1994 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. Основним видом діяльності ОСОБА_2 була оптова та роздрібна торгівля сантехнічними виробами, меблями для ванних кімнат.

ОСОБА_1 як суб`єкт підприємницької діяльності здійснював підприємницьку діяльність з виробництва меблів для ванних кімнат у нежитловому приміщенні, належному ОСОБА_2 .

Як вбачається із матеріалів справи договори про спільне використання нежитлового приміщення від 30.04.2013 та від 30.04.2016, на які серед інших посилається ОСОБА_1 як на підставу свого позову, укладені між сторонами як між фізичними особами-підприємцями, мають ознаки господарського договору (т. 1 а. с. 30, 31).

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З огляду на приписи частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Відповідно до ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (ч. 1 ст. 173 ГК України).

З огляду на суб`єктивний склад цього спору та правовідносини, які виникли між сторонами, як суб`єктами підприємницької діяльності, з приводу використання нежитлового приміщення під час здійснення господарської діяльності з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України, оскількивказані правовідносини є господарськими та відносяться до юрисдикції господарських судів.

За таких обставин та з врахуванням зазначених норм законодавства підстави для скасування ухвали суду відсутні.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Судові витрати мають бути розподілені між сторонами при ухваленні остаточного рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 08 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 грудня 2022 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк