КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2917/2022
Головуючий у суді першої інстанції: Головчак М.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» про усунення перешкод у користуванні власністю,

за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» - Беньківського Сергія Васильовича на рішення Подільського районного суду міста Києвавід 03 листопада 2021 року,

встановив:

у вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути йому перешкоди у користуванні машиномісцем АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він є співвласником машиномісця, а відповідач, як обслуговуюча компанія паркінгу, чинить йому перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Подільського районного суду міста Києвавід 03 листопада 2021 року позов було задоволено, зобов`язано відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні машиномісцем шляхом надання вільного доступу до підземного паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та представника ТОВ «Ковальська - Житлосервіс» - Полтавської Н.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він є співввласником паркомісця АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу від 16 березня 2016 року, укладеного на користь його дружини ОСОБА_2 . Вказував, що з серпня 2016 року він користувався паркомісцем та оплачував послуги з обслуговування паркінгу в розмірі 250 грн. щомісячно на підставі укладеного з ТОВ «Європаркінг» договору про компенсацію витрат на утримання машиномісця. Позивач зазначав, що з 01 червня 2018 року відповідачем було змінено експлуатацію паркінгу шляхом укладення договорів на утримання машиномісць безпосередньо із власниками та встановлено новий тариф на утримання машиномісця в розмірі 358 грн. 64 коп. Позивач із встановленим тарифом не погодився, новий договір з відповідачем не уклав. Крім того, позивач вказував, що послуги з утримання та обслуговування паркінгу відповідачем надавались неналежних якості та обсягу. Він неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо обґрунтування нового тарифу, однак належних відповідей йому надано не було, а з жовтня 2018 року обмежено його можливість в`їзду до паркінгу шляхом відключення його пульту від шлагбауму, встановленого при в`їзді.

За таких обставин позивач вважав, що відповідачем безпідставно чиняться йому перешкоди у користуванні власністю та просив суд зобов`язати ТОВ «Ковальська-Житлосервіс» усунути йому перешкоди у користуванні машиномісцем.

Рішенням Подільського районного суду міста Києвавід 03 листопада 2021 року позов було задоволено, зобов`язано відповідача усунути позивачу перешкоди у користуванні машиномісцем шляхом надання вільного доступу до підземного паркінгу за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено чинення йому перешкод у користуванні власністю - місцем для індивідуального зберігання автотранспортного засобу, а тому відповідні перешкоди мають бути усунуті шляхом надання вільного доступу (вїзду/виїзду) до автопаркінгу. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 316, 319, 321, 368, 391 ЦК України, ст. 61, 163 СК України.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що судом першої інстанції не було встановлено, чи насправді позивач є власником машиномісця, оскільки Договір купівлі-продажу машиномісця укладено з дружиною позивача ОСОБА_2 , а сам по собі факт перебування позивача з нею у шлюбі не є беззаперечним доказом перебування майна у спільній сумісній власності. Однак вказані доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, власником машиномісця АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 березня 2016 року є ОСОБА_2 , з якою позивач ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з 01 серпня 1998 року.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Частиною 1. ст. 355 ЦК України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Положеннями ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Позивачем при зверненні до суду з позовом було надано достатні докази на підтвердження перебування спірного майна у його спільній сумісній власності з ОСОБА_2 . Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин або на підтвердження заперечень самої ОСОБА_2 щодо перебування майна у спільній власності відповідачем не надано. Посилання на те, що спірне паркомісце могло бути придбане ОСОБА_2 за особисті кошти є припущенням та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Також не є підставою вважати ОСОБА_1 неналежним позивачем у справі і доводи скаржника про перебування в суді справи про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 , оскільки саме по собі розірвання шлюбу не змінює статусу нерухомого майна, щодо усунення перешкод користування яким позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача визнала, що фактично паркомісцем користувався саме позивач ОСОБА_1 , а не його дружина ОСОБА_2 .

Також у своїй апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідач не чинить будь-яких перешкод у користуванні позивачем паркомісцем.

Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге, - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі № 926/3881/17.

Залежно від характеру посягання на права власника і змісту захисту, який надається власнику, виділяються речово-правові та зобов`язально-правові засоби захисту права власності.

Речові засоби захисту права власності та інших речових прав покликані захищати ці права від безпосереднього неправомірного впливу будь-яких осіб. До речово-правових позовів належать: вимоги до незаконного володільця про витребування майна (віндикаційний позов); вимоги власника щодо усунення порушень права власності, які не пов`язані з володінням (негаторний позов); вимоги власника про визнання права власності.

Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

В даному випадку на підтвердження чинення перешкод у користуванні його власністю позивачем було надано докази звернення до правоохоронних органів з приводу заборони йому на в`їзд до паркінгу. Сам по собі факт відмови патрульною поліцією у внесенні відомостей до ЄРДР з приводу звернень позивача свідчить лише про встановлення поліцією відсутності ознак кримінального правопорушення, однак не спростовує тверджень позивача про чинення йому перешкод. В ході розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції відповідачем не було надано доказів на підтвердження того, що на в`їзді та виїзді з паркінгу відсутні шлагбауми, що обмежують вільне його використання, а також про те, що ТОВ «Ковальська-Житлосервіс», як надавачем послуг з утримання підземного паркінгу, організовано вільний порядок користування машиномісцями їх власникам.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається одночасно на те, що позивач не є власником спірного машиномісця та, відповідно, не має права на усунення йому перешкод у користуванні, а також те, що відповідні перешкоди позивачу не чиняться, що суперечить одне одному.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

В даному випадку позивачем надано до суду докази на підтвердження того, що він є власником паркомісця, у користуванні яким йому чиняться перешкоди відповідачем, яким у свою чергу вказані обставини не спростовані.

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ковальська - Житлосервіс» - Беньківського Сергія Васильовича залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києвавід 03 листопада 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 01 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді