Справа № 342/1399/21
Провадження № 22-ц/4808/565/22
Головуючий у 1 інстанції Андріюк І. Г.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Максимів Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Городенківського районного суду від 31 січня 2022 року в складі судді Андріюк І.Г., постановлену в м. Городенка Івано-Франківської області за позовною заявою ОСОБА_1 до державного виконавця Городенківського районного відділу виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_2, Тлумацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в особі його начальника, Тисменицької податкової служби в особі начальника ОСОБА_3 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подала до Городенківського районного суду позовну заяву, в якій просила скасувати постанову державного виконавця Городенківського районного відділу виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_2. про відкриття виконавчого провадження ВП № 65944436 від 02 липня 2021 року, стягнути на її користь з ОСОБА_2 3 000,00 та 8 000,00 грн моральної шкоди, з начальника Тисменицької податкової ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 1 000,00 грн, з Тлумацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України грошові кошти у сумі 3 316,00 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що державний виконавець ОСОБА_2. здійснила незаконні дії, що полягали у винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 липня 2021 року з примусового виконання податкової вимоги про сплату боргу №Ф-20568-13У від 13 квітня 2021 року про стягнення з неї 10 052,96 грн заборгованості. Також вважала, що начальник Тлумацького об`єднаного управління Пенсійного фонду України безпідставно винесла вимогу про сплату боргу (недоїмки) по фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 .

Ухвалою Городенківського районного суду від 31 січня 2022 року відмовлено у відкритті провадження. Роз`яснено позивачці, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції виходив з того, позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки предметом оскарження є дії та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритому з примусового виконання рішення іншого органу - Головного управління ДПС в Івано-Франківській області.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що місцевий суд безпідставно відмовив у відкритті провадження. Також вказує, що розгляд справи проведено одноосібно, без її виклику в судове засідання. Посилаючись на порушення норм процесуального права просить ухвалу скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання учасники справи не з`явились будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. При цьому відповідно до заяви про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою sms-повідомлень (а.с.18) судова повістка-повідомлення була направлена ОСОБА_1 також на зазначений у заяві мобільний номер телефону. Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у відсутності учасників справи, які не з`явились не встановлено.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 3 Закону № 1404-VIII передбачено перелік виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню. Серед них є виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках, зокрема, на підставі судових рішень, а також рішення інших державних органів та рішення Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами (пункти 1 і 7 зазначеної частини).

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби на час звернення із позовом до суду врегульований у статті 74 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до частини першої вказаної статті рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. (частина друга статті 74 Закону № 1404-VIII).

Тобто, юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрите виконавче провадження, а також суб`єктів їх видання.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, визначений у розділі VII ЦПК України.

ЦПК України передбачає, що скарги сторонами виконавчого провадження щодо виконання судових рішень подаються до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, за правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку судового оскарження.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач оскаржує постанову головного державного виконавця Городенківського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) ОСОБА_2. про відкриття виконавчого провадження в межах виконавчого провадження ВП №65944436 з приводу примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Івано-Франківській області №Ф-20568-13У від 13 квітня 2021 року, а також відшкодування спричиненої цими діями матеріальної та моральної шкоди.

Тобто ОСОБА_1 у цій справі оскаржує дії та рішення державного виконавця щодо виконання не судового рішення, а рішення іншого державного органу.

З огляду на те, що позивачка подала позов на дії та рішення державного виконавця з виконання виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою, а не судом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про підвідомчість спору адміністративному суду.

Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 213/2012/16, від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 20 березня 2019 року у справі № 821/197/18, від 12 червня 2019 року у справі № 308/12150/16-ц, від 20 березня 2020 року у справі № 821/197/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначив наявність законних підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд вирішив питання про відмову у відкритті провадження без виклику її в судове засідання не заслуговує на увагу, оскільки нормами цивільного процесуального кодексу не передбачено виклик учасників справи при вирішенні судом питання відкриття (відмови у відкритті) провадження у справі.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновку місцевого суду, оскільки вони зводяться до суперечливого тлумачення норм процесуального права і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Городенківського районного суду від 31 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк