Справа № 191/2554/20
Провадження № 2/191/863/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Твердохліб А.В.

за участю секретаря Яришевої Н.В.

згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проживає у житловому будинку, який належить йому на праві приватної власності та розташований за адресою: АДРЕСА_1 (до АДРЕСА_1 . Згідно державного акта на право приватної власності позивач є власником земельної ділянки, яка розташована за вищевказаною адресою та яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Власником земельної ділянки позивач став на підставі рішення Синельниківської міської ради від 02 грудня 1998року № 61/4-ХХІІІ. Площа земельної ділянки складає 0,0711 га.

По сусідству із позивачем у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 проживає відповідач ОСОБА_2 .

На подвір`ї ОСОБА_2 крім житлового будинку знаходяться також господарські будівлі і споруди, зокрема сараї Б-1, В-1 (згідно техпаспорту). Сараї розташовані прямо на межі з земельною ділянкою позивача, що на думку позивача є порушенням будівельних норм і правил.

Один із вищевказаних сараїв згорів, було збудовано новий, на межі і облаштовано дах таким чином, що він має нахил на територію земельної ділянки позивача. Атмосферні опади стікають з даху на його подвір`я і він не може в повній мірі користуватися належною йому на праві власності земельною ділянкою.

Перед зверненням до суду позивач вжив всіх можливих заходів для врегулювання конфлікту, а саме: пропонував відповідачу перестроїти дах з нахилом на її подвір`я, але отримав відмову.

По-друге, звернувся зі скаргою на ОСОБА_2 щодо збудованих з порушенням будівельних норм господарських будівель до комісії з питань врегулювання земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання правил добросусідства при виконкомі Синельниківської міської ради.

На засіданні комісії вирішено надати такі рекомендації:

- гр. ОСОБА_2 улаштувати дахову покрівлю сараю з ухилом на свою територію;

- гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 знайти порозуміння та додержуватися правил добросусідства,у іншому випадку звертатися до суду.

Враховуючи викладене, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності і розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0711 га, шляхом перенесення збудованих з порушенням будівельних норм сараїв Б-1,В-1 на відстань не менше, як один метр від межі моєї земельної ділянки.

До початку проведення судового засідання позивач надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить його задовольнити.

До початку проведення судового засідання представник відповідача ОСОБА_2 адвоката Богдан Л.М., надала суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника. Також в матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала задоволення позовних вимог, просила застосувати строк позовних вимог.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що згідно державного акту, який зареєстрований в реєстрі № 1101, виданого ОСОБА_1 на підставі рішення Синельниківської міської ради народних депутатів від 2 грудня 1998 року № 61/4-ХХ-ІІІ останній є власником земельної ділянки площею 0,0711 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Згідно інформації з домової книги, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (до АДРЕСА_2 ) належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.04.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори Лівінською О.С. вбачається, що ОСОБА_2 отримала у спадок житловий будинок з надвірними спорудами, в тому числі сараями В-1, Б-1, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка на підставі рішення Синельниківської міської ради №30-3/VІІІ від 17.12.2020 року була отримана останньою у приватну власність, вищевказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.02.2021 року.

Згідно копії технічного паспорту, виданого 24.06.1985 року Синельниківським міським БТІ на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 розташовані на прилеглій території до земельної ділянки позивача.

Згідно копії протоколу засідання №2 комісії з питань врегулювання земельних спорів щодо меж земельних ділянок та додержання правил добросусідства при виконавчому комітеті Синельниківської міської ради віл 04 березня 2020 року, про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 з приводу скарги на гр. ОСОБА_2 щодо збудованих з порушенням будівельних норм господарських будівель, було надано рекомендації: гр. ОСОБА_2 улаштувати дахову покрівлю сараю з ухилом на свою територію; гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 знайти порозуміння та додержуватися правил добросусідства, у іншому випадку звертатися до суду.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він свідчить, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном - негаторний позов.

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі, де відповідач перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження майном. При цьому, суду мають бути подані докази, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним правомочностей щодо належного йому майна.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України).

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості (в даному випадку - сараю), відповідно до статті 376 ЦК України, є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16.

Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності предмета спору, порушення його прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як знесення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення сараїв Б-1, В-1 не підлягають задоволенню, оскільки позивач просив вжити крайніх заходів по усуненню порушень його прав, які так і не було доведено в судовому засіданні.

Крім того, позивачем не надано доказів технічної можливості демонтажу без пошкодження конструкції споруди в цілому, а отже така вимога є передчасною.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати.

Беручи до уваги презумпцію правомірності набуття права власності, зважаючи на те, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 разом із господарськими будівлями та спорудами В-1, Б-1, є майном відповідача, право власності на яке не скасовано не визнано незаконним, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , що по своїй сутті є втручанням у право на мирне володіння майном ОСОБА_2 не є пропорційним визначеним цілям та за своїми наслідками призведуть до втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що призведе до надмірних витрат відповідача, отже необхідного балансу між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються не буде дотримано, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується строків позовної давності, то доводи відповідача з цього приводу є безпідставними, виходячи із наступного.

За положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому за загальним правило, визначеним ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначене ст. 387 ЦК України й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначене ст. 391 ЦК України, тобто віндікаційний та негаторний позови.

При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, рішення ЄСПЛ в справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, рішення ЄСПЛ у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена управі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом зобов`язання відповідача знести за власний рахунок самочинно збудовану господарську споруду. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 247, 265, 354-355 ЦПК України суд, ст. ст. 16, 23, 317, 321, 376, 391, 396 ЦК України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя А. В. Твердохліб