Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/121/22
Провадження № 2/542/133/22
У Х В А Л А

Іменем України

02 серпня 2022 року смт Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Якуби М.В.,

представника позивача - Васильченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Нові Санжари цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

01 лютого 2022 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу в розмірі 103426 грн 00 коп.

Ухвалою суду від 04 лютого 2022 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 37).

В судове засідання в режимі відеоконференцзв`язку з Солом`янським районним судом міста Києва 02 серпня 2022 року з`явився представник позивача.

Відповідач ОСОБА_1. в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 102), клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладену норму цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності відповідача.

В судовому засіданні головуючим суддею поставлено на обговорення питання щодо характеру правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, а також щодо визначення юрисдикційності цього спору.

Представником позивача в судовому засіданні наголошено на тому, що спір між ВЧ НОМЕР_1 та ОСОБА_1. є цивільно-правовим, оскільки шкода, що пов`язана із здійсненням відшкодування коштів на користь МТСБУ на підставі рішення Господарського суду м. Києва від 14.12.2020, завдана Військовій частині НОМЕР_1 вже після проходженням ОСОБА_1. військової служби. Оскільки він є цивільною особою на час відшкодування шкоди військовою частиною, то справа, на думку представника позивача, повинна розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтями 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, щокожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), юрисдикція адміністративних судів поширюється, в тому числі, на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1., був призваний на строку військову службу Новосанжарським РВК Полтавської області. В період з 19.07.2017 по 10.04.2019 проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія автомобільного відділення взводу забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1.

01 грудня 2018 року на автомобільній дорозі М-06-Київ-Чоп у с. Ставище, Житомирська область,73 ккм+400м, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1., який керував автомобілем марки «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_2, який належав Військовій частині НОМЕР_1.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.01.2019 (справа №761/47384/18) ОСОБА_1. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 у справі № 910/15348/20, стягнуто з позивача на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України - 101324 грн 00 коп. відшкодування та судовий збір у розмірі 2393 грн 00 коп. (а.с. 5-11).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31 травня 2021 року рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2020 у відповідній справі залишено без змін (а.с. 12-18).

З матеріалів справи вбачається, що на час скоєння ДТП (01.12.2018) ОСОБА_1., який керував транспортним засобом «ГАЗ 66», державний номерний знак НОМЕР_2, проходив строкову службу, мав при собі дорожній лист, оформлений Військовою частиною № НОМЕР_1.

Отже, спір між сторонами цієї справи виник з приводу проходження відповідачем військової служби у Військовій частині НОМЕР_1, під час якої ОСОБА_1. вчинив дорожньо-транспортну пригоду із завданням шкоди іншому учаснику дорожнього руху, у якій його визнано винним.

Оскільки вищезазначена дорожньо-транспортна пригода сталась з вини ОСОБА_1., позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення з відповідача, як з винної особи, заподіяної шкоди в порядку регресу в сумі 103426 грн 00 коп., яка складається із страхового відшкодування та суми судового збору.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проходив військову службу та скоїв дорожньо-транспортну пригоду під час виконання службових обов`язків та проходження строкової військової служби. Відносини між ним та позивачем щодо проходження військової служби врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Відповідно до частини 1 та частини 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов'язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Зазначеними нормами права прямо передбачено, що військова служба є публічною службою.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1, перебуваючи на військовій службі (будучи військовослужбовцем), що відноситься до публічної служби, завдав шкоду державі в особі військової частини НОМЕР_1, у зв`язку з відшкодуванням шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.

Питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців станом на час виникнення спірних правовідносин (01 грудня 2018 року) були врегульовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджено постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року (втратило чинність на підставі Закону № 160-IX від 03 жовтня 2019 року, далі - Положення).

Відповідно до пункту 10 Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 2 Положення військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

У пунктах 10-12 Положення передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності, а підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності - у пунктах 13-15 Положення.

У разі якщо до прийняття рішення про стягнення матеріальної шкоди винну в її заподіянні особу було звільнено в запас чи у відставку або така особа вибула з військової частини, командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди (пункт 31 Положення).

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас, у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебувала на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року №11-892апп18 (справа №818/1688/16), від 12 грудня 2018 року №14-481цс18 (справа №734/3102/16-ц) та від 13 лютого 2019 року № 14-524цс18 (справа №636/93/14-ц), та Верховним Судом у постановах від 12.06.2019 справа №707/1679/17 та від 15.03.2021 справа №379/756/19.

Згідно з пунктом 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це, не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною 2 статті 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 19, 255, 256, 258-261 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі № 542⁄121⁄22 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу - закрити.

Роз`яснити представнику Військової частини НОМЕР_1, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Повний текст ухвали виготовлений 03 серпня 2022 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва