Справа № 147/387/22
Провадження № 2/147/218/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2022 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Дудіна Л.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 12500,00грн., та понесені нею судові витрати. В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 03.04.2012 згідно з розписки ОСОБА_2 отримала від позивачки позику в сумі 2000 грн. терміном до кінця травня, але не пізніше 15.06.2012 поточного року разом з процентами 2500 грн. Борг відповідачка вчасно повернула, та в подальшому ще кілька разів позичала кошти. Згідно з розписки від 07.02.2014 відповідачка ОСОБА_2 отримала позику в сумі 12500 грн. терміном до квітня 2014 року. На численні усні вимоги про повернення суми вищевказаної позики відповідачка не реагує належним чином, не повертає грошові кошти позивачці. У зв`язку з чим, вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 19 травня 2022 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила задовольнити позов повністю та стягнути на її користь понесені судові витрати. Додатково зазначила, що відповідачка з 2012 року позичала у неї гроші, спочатку віддавала, потім перестала віддавати і борг в сумі 12500 грн. не віддала. Також зазначила, що ніяких 9000 грн. в рахунок боргу ОСОБА_2 не віддавала та жодної розписки про це не писала.

Представник позивача адвокат Дудін Л.В. в судовому засіданні підтримав позицію позивача, просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково, пояснивши, що дійсно брала позику в ОСОБА_1 про що писала розписки. Зазначила, що повернула ОСОБА_1 борг в сумі 9000 грн., тому визнає лише борг в сумі 3500грн. Також просила суд дату змогу розстрочити виплати по борговій розписці.

Суд, вислухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

У статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства окремо виділено свободу договору, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч.1 ст. 627 ЦК України у поєднанні зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що є принципом договірного права.

Відповідно до частин першої-третьої статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства або врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства свої правовідносини, які не врегульовані цими актами, або у договорі відступити від актів цивільного законодавства і врегулювати їх на власний розсуд, за виключенням, якщо у цих актах прямо зазначена заборона відходу від їх положень або якщо їх обов`язковість для сторін випливає з їх змісту або з суті правовідносин, що виникли між сторонами.

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актам цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч.1, ч.2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Разом із тим, відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , жителькою АДРЕСА_1 , було укладено договір позики.

Форму договору сторонами обрано у виді розписки, зі змісту якої вбачається: « ОСОБА_2 житель АДРЕСА_1 , бере в позику 2000 грн. в ОСОБА_1 , об`язуюсь повернути в строк в кінці травня місяця на всякий випадок до 15 червня з процентами 2.500грн. Відділа в строк 3.04.2012р.» (а.с.7).

В подальшому між сторонами тривали договірні відносини позики, що підтверджено наявними в розписці записами (а.с.7 на звороті).

Востаннє сторони уклали договір позики на суму 12500 грн., що підтверджено розпискою зі змісту якої вбачається : «Я ОСОБА_2 об`язуюсь повернути неповернуту суму, яка до жовтня місяця була неповернута 12 тисяч 500 гривень, об`язуюсь повернути до квітня місяця 2014 року ОСОБА_3 . 240грн. місяць відсотки. 7.02.2014р.» внизу наявний підпис позичальника (а.с.8).

Оригінал розписок надані суду та долучені до матеріалах справи (а.с.40, 41).

01 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 направляла до відповідача ОСОБА_4 претензію, з вимогою про погашення боргу по договору позики (а.с.42-44).

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз зазначених правових норм у поєднанні із положенням ст. 6 ЦК України дає підстави для висновку, що Цивільний кодекс як кодифікований акт у галузі цивільного права не містить вичерпного переліку всіх видів договорів і не передбачає повної правової регламентації, а тому особа вправі врегулювати свої правовідносини шляхом укладання правочину,який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідаєзагальним засадам цивільного законодавства.

До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 29.07.2020 по справі № 316/1988/16-ц.

Згідно з ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України.)

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем в якості доказів укладення договору позики надано суду оригінали боргових розписок (а.с.40,41)

Дослідивши подані розписки та заслухавши пояснення сторін щодо виникнення між ними боргових зобов`язань, встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 підтвердила, що ОСОБА_2 дійсно позичала у неї грошові кошти та на даний час борг становить 12500 грн., які відповідач не повернула.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що 09 серпня 2013 року позичала у позивачки 2250 грн., однак не повернула, також позичала 10 серпня 2013 року 500,00 грн. та 15 серпня 800,00 грн., однак не повернула, 19 вересня 2013 року брала 400,00 грн., які також не повернула. Крім цього, підтвердила, що дійсно писала розписку 07.02.2014 на суму боргу 12500,00 грн. та підтвердила, що дані кошти не віддала.

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що вона повернула позивачу ОСОБА_1 борг в сумі 9000 грн. не підтверджено відповідачем й не надано суду жодного доказу чи спростування обрахунків позивача щодо нарахувань заборгованості за договором позики як цього вимагає ст. 81 ЦПК України.

Крім того, на виконання вимог ухвали суду від 19.07.2022 про витребування доказів, позивачем надана відповідь, що ОСОБА_1 в судовому засіданні 19.07.2022 повідомила про те, що 10.11.2019 відповідачка ОСОБА_2 їй будь-які кошти не повертала, будь-якої розписки не писала та не давала, ніякої розписки не існує (а.с.38).

Відповідачем надано суду характеристику від 13.07.2018 вих№348 на ОСОБА_2 , жительку с.Ободівка, видану Ободівською сільською радою (а.с.20), характеристику надану філією «Переробний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» (а.с.21), довідку про заробітну плату (а.с.22), в якості характеризуючих даних відповідача.

Суд не оцінює надані відповідачем докази, оскільки вони не стосуються предмету спору, крім того в судовому засіданні не ставиться під сумнів добропорядність сторін.

Надана відповідачем претензія від 01 жовтня 2021 року, яка їй була направлена позивачем, свідчить про наявність між сторонами боргових зобов`язань та не спростовує доводів відповідача про часткове погашення боргу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд вважає, що обставини викладені позивачем в обгрунтування позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики є підтвердженими.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та аналізуючи зібрані по справі докази, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією №ПН133 від 11.05.2022 (а.с.1).

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12500 грн. (дванадцять тисяч п`ятсот гривень) заборгованості з повернення боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне ім`я сторін:

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 05 серпня 2022 року.

Суддя А.М. Мудрак