Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6166/21 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 76 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Григорусь Н.Й., Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/6166/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного навчального закладу «Новоград-Волинське вище професійне училище» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

за апеляційною скаргою Державного навчального закладу «Новоград-Волинське вище професійне училище» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Литвин О.О. у м. Новоград-Волинський,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом в якому просила, визнати незаконним та скасувати наказ №115-ВК від 08.11.2021 Державного навчального закладу «Новоград-Волинське професійне училище» (далі Училище, Відповідач) про відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2021 до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відстороненням від роботи через відмову від щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, порушено її право на працю, гарантоване Конституцією України, при цьому це суперечить приписам ст.46 КЗпП України та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2022 року позов задоволено частково. Визнано незаконним і скасувано наказ №115-ВК від 08.11.2021 Державного навчального закладу «Новоград-Волинське професійне училище», в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021. Стягнуто з Державного навчального закладу «Новоград-Волинське професійне училище» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 103 206 грн. без врахування податків та інших обов`язкових платежів та 1 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Вважають позовні вимоги ОСОБА_1 незаконними та необґрунтованими. Керівником та адміністрацією навчального закладу проведено ряд дій, зборів та заходів щодо попередження роботи закладу в онлайн режимі та в змінах умов праці, що можуть настанути із збільшенням захворювань. Для цього запрошувались медпрацівники Новоград-Волинського міськрай ТМО. Відповідно не вакциновані працівники училища завчасно були попереджені про можливе відсторонення від роботи після 08 листопада 2021р. ОСОБА_1 особисто приймала участь та була присутня на вище згаданих зборах і міроприємствах, які не одноразово проводились ще з серпня та у вересні, жовтні, листопаді 2021р. Підтвердженням цього є Протоколи та доповідні. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 202Тр. № 2Т5Тта пункту 41-6 Постанови КМУ від 09:12.2ЇШТ№'1236 позивач мав би надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти СОУЮ-19. Чого зроблено не було. ОСОБА_1 також було вручено попередження, що в разі відсутності сертифікату про вакцинацію проти СОУЮ-19 будемо змушені відсторонити її від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021р. Просили прийняти викладене до уваги. На що відповідач заперечила. ОСОБА_1 працює майстром виробничого навчання, паралельно з цим - викладачем спецдисциплін та класним керівником навчальної групи ТУ № 19. Згідно навчальних планів закінчення навчання і випуск даної групи відбулись 25 лютого 2022 року. Позивач, відмовившись виконувати вимоги постанови КМУ № 1096 від 20.10.21 р. "Про внесення змін до Постанови КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236" протипоставивши себе загальному праву інших працівників, які зробили щеплення з метою досягнення загального блага у формі права на охорону здоров`я, поставив лід загрозу дотримання терміну навчання закріпленої навчальної групи, створив незручності своїм колегам в зміні педагогічного навантаження, графіка навчального процесу та ін.

При цьому, дирекцією права ОСОБА_1 не було порушено, оскільки вона не була звільнена, а лише відсторонена і, перехворівши на СОХ/Ю -19, надавши відповідний документ, була допущена до роботи.(копія наказу додається).

Відповідач жодним чином не порушив права позивача щодо інформації про стан здоров`я, оскільки це стосувалось лише наявності або заборони проведення вакцинації без додаткових вимог.

Відповідач лише тимчасово, на час введення воєнного стану, не зобов`язаний виконувати вищезгадану Постанову КМУ № 1236. В противному разі може бути притягнутим до відповідальності.

Таким чином, можна вважати, що ОСОБА_1 перешкоджала навчальному процесу, спричиняючи своїми діями незручності в роботі навчального закладу, а саме: нестача майстра виробничого навчання, викладача, постійна зміна в розкладі занять, невиконання навчальних планів, що ставило лід загрозу увесь навчально-виховний процес, зокрема -перше півріччя 2021/22 навчального року та випуск навчальної групи №19, який відбувся 25 лютого 2022 року.

Крім того апелянт звертає увагу на неправильність проведення судом розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачки.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні у режимі відеоконференції ОСОБА_1 та її представник адвокат Семенька В.М. заперечили щодо здоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача адвокат Кравець Л.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги і дала пояснення, які відповідають ним.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 28.06.1994 на підставі наказу від 28.06.1994 №50 була прийнята на роботу майстром виробничого навчання (а.с.22-25).

Наказом відповідача від 08.11.2021 №115-ВК ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08.11.2021 як таку, що відмовляється від отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, ненаданням медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації, виданого закладом здоров`я (а.с.26).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність дій відповідача.

При цьому судом враховано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.1 ч.1 ст.3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України.

Згідно ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Статтею ст.46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Так, відповідно до ст.10 Закону України "Про Основи законодавства України про охорону здоров`я" встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, серед яких зокрема передбачено: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Крім того, згідно з ч.ч.1,2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, відповідно до статті 10 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я", статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Згідно Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням до вказаного переліку увійшли працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Сам наказ МОЗ України від 04.10.2021 №2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням»( в подальшому Переліком)

Обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, визначено відповідним Переліком, який підписаний Генеральним директором Директорату громадського здоров`я та профілактики захворюваності і який відповідно не уповноважений визначати окремі професії, виробництва та організації, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб.

Тобто фактично обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

Відповідно ч.1 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що лише профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Тобто фактично з прийняттям відповідного наказу правове регулювання та визначення тих профілактичних щеплень, які є обов`язковими не змінилось, а відтак відсторонення працівника, який і входить до переліку затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 є незаконним, оскільки саме до компетенції МОЗ України входить повноваження визначати Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що відповідно і зобов`язує МОЗ самостійно визначати відповідні хвороби та інфекції.

В будь-якому випадку, відповідно до п.4 Положення про організацію і проведення профілактичних щеплень, яке затверджене Наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України 11.08.2014 № 551) щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.08.2014 № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку. Профілактичні щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до вказаного Календаря профілактичних щеплень в Україні не включені, а відтак посилання та обґрунтування відповідачем необхідності наявності доказів щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з якимись датами, як то 05.11.2021 чи то 08.11.2021 є незаконним.

Сама по собі вимога відповідача надати позивачці докази проведення відносно неї, якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплень, є незаконною.

Вказаний висновок суду ґрунтується на тому, що згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно ч.ч.1,2 ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст.286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні.

Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел.

Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством.

Тобто вимога відповідача до позивача, щодо надання конфіденційної інформації була незаконною, а відтак правомірно відхилена позивачкою.

В будь якому випадку відповідач здійснюючи відсторонення позивача мав би діяти відповідно до закону.

Зокрема ст.46 КЗпП України допускає відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Застосовуючи способи граматичного, логічного та системного тлумачення вказаної норми права суд виходить з того, що законодавець використовуючи розділовий знак «;» після слів «протипожежної охорони», розділюючи частини речення далекі за змістом, визначив випадки, коли працівник може відсторонюватись з ініціативи від роботи власником або уповноваженим ним органом, тобто поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмова або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони та окремо визначив випадки передбачені законодавством, що обумовлює відсутність ініціативи власника або уповноваженого ним органу за відсутності окремої вказівки на це у відповідному законі.

Положення п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» зобов`язують, а не надають право підприємствам, установам і організаціям усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Враховуючи відсутність в оспорюваному наказі посилання, як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, він однозначно є безпідставним, свавільним та підлягає скасуванню. Крім того вказана норма права передбачає таку можливість щодо осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. В той же час МОЗ України не затверджувало на даний час переліку інфекцій, ухилення щеплення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи.

Посилання в оспорюваному наказі відповідача на п.41-6 постанови КМ України від 09.12.2020 №1236, зі змісту якого, серед іншого, вбачається, що керівникам слід забезпечити відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04.10.2021 №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст.46 КЗпП України, ч.2 ст.12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я, не може будь яким чином змінити процедуру відсторонення визначену п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана Постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання визначене законом.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, а відтак п.41-6 Постанови КМ України від 09.12.2020 №1236 слід розуміти не як надання повноважень для відсторонення працівників, а як наголошення необхідності дотримання закону, зокрема п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», яка і регулює процедуру такого відсторонення. В іншому випадку з метою правової визначеності та враховуючи принцип належного урядування КМУ в даній постанові мав би зазначити про це.

Як визначено в ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що в період з 08.11.2021 - дня відсторонення від роботи позивача, останній було призупинено виплату заробітної плати.

Оскільки судом встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останньої про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП).

Положення ст.235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

У випадках стягнення на користь працівників середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Стягуючи із відповідача на користь ОСОБА_1 103 206 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що наказом №13-ВК від 17.02.2022 (а.с.128) позивача допущено до роботи з 18.02.2022.

Згідно довідки про доходи (а.с.14) у вересні місяці 2021 року заробітна плата позивача становила 15 694,42 грн, у жовтні 26 402,19 грн., відтак середня заробітна її плата складатиме 21 048,31 грн., а середньоденний заробіток 1 002 грн. (шляхом ділення середньої зарплати на кількість робочих днів).

Час вимушеного прогулу з 08.11.2021 по день допуску до роботи 18.02.2022 складає 73 робочих днів.

Відтак, враховуючи, що кількість робочих днів затримки по день допуску до роботи становить 73 дні, то стягненню підлягає 73146 грн. ( 1002 х 73=73146).

Положення ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачають відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань... в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань,... істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Суд першої інстанції задовольняючи відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 грн. правильно виходив із того, що позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, які викликали у неї негативні емоції, понесла душевні страждання, був певним чином порушений її звичайний спосіб життя, для відновлення якого знадобились додаткові матеріальні і душевні зусилля, що призвело до вимушених змін в її житті.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У решті судове рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування чи зміни не убачається.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 376, 381-384, 430 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного навчального закладу «Новоград-Волинське вище професійне училище» задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2022 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшивши суму стягнення з 103206 грн. до 73146 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 03 серпня 2022 року.