КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження №22-ц/824/3244/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2022 року м. Київ

Справа № 761/27760/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Макаренко І.О.,

у справі за позовом Національної академії державного управління при Президентові України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку та за об`єднаним позовом Національної академії державного управління при Президентові України до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку,

встановив:

У липні 2018 року позивач Національна академія державного управління при Президентові України звернувся до суду з позовами до відповідача про виселення з гуртожитку та про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року позови було об`єднані до спільного розгляду.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що Національною академією державного управління при Президентові України з відповідачем було укладено договір на період з 10.01.2017 до 02.07.2017, і після спливу цього періоду жодних додаткових угод та нових договорів з відповідачем підписано не було. Крім того, після закінчення строку дії договору відповідач продовжував проживати в окремій кімнаті гуртожитку та користуватися житлово-комунальними послугами, а тому зобов`язання щодо сплати за спожиті послуги відповідно до положень глави 50 ЦК України повинен був виконати в повному обсязі з дотриманням положень законодавства, яке регулює зазначені правовідносини з урахуванням дії у часі, що відповідачем зроблено не було.

Тому позивач просив виселити відповідача ОСОБА_1 з кімнати № 210 гуртожитку готельного типу № 2 Національної академії державного управління при Президентові України, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за проживання в гуртожитку у розмірі 19 168 грн. 92 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з кімнати № 210 гуртожитку готельного типу № 2 Національної академії державного управління при Президентові України без надання іншого житла.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії державного управління при Президентові України заборгованість за проживання в гуртожитку у розмірі 19 168 грн. 92 коп. та 1762 грн. судового збору.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021 року залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року.

Не погоджуючись з заочним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення без участі відповідача та без належного його повідомлення про розгляд справи, у зв`язку з чим відповідач був позбавлений свого права на подачу відзиву на позовну заяву та подачу доказів своєї правової позиції з причини, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначає, що згідно з п.3.1 договору вартість послуг проживання відповідно до п.1.1 цього договору у гуртожитку визначається наказом президента Національної академії і становить 1125,22 грн./місяць. Матеріали справи містять докази, що відповідач сплачував за проживання в гуртожитку готельного типу № 2, за тарифом встановленим договором № 37/17 від 10.01.2017 року, який був затверджений у відповідному порядку, що підтверджується розрахунком, наданим самим позивачем, отже заборгованість за надані послуги з проживання у гуртожитку фактично відсутня.

Згідно з актом про встановлення фактичного проживання громадян, які мешкають у гуртожитку готельного типу № 2 Національної академії державного управління при Президентові України від 09.07.2018 р. ОСОБА_1 з 21.10.2016 року був поселений у кімнату № 210 гуртожитку, останній договір про надання послуг на проживання в гуртожитку був укладений 10.01.2017 року строком до 01.07.2017 р., станом на 02.07.2018 року ОСОБА_1 продовжує проживати в гуртожитку ( АДРЕСА_2 ). Таким чином, відповідач продовжив відкрито та безперешкодно проживати в кімнаті № 210 , чим пролонгував договір, при цьому, позивачем претензія щодо проживання та стягнення заборгованості за проживання заявлена лише з поданням позову до суду, а тому можна прийти до висновку, що договір не є припиненим.

Посилається на те, що матеріали справи не містять самих Наказів з додатками, які б доводили сам факт підвищення вартості за проживання у гуртожитку готельного типу № 2 в кімнаті № 210. Звертає увагу, що в матеріалах справи містяться лише Витяги з додатків до зазначених вище наказів, які належним чином не завірені. Оригінали судом не досліджувалися. Також, матеріали справи не містять інформації про повідомлення відповідача про зміну вартості за проживання у гуртожитку готельного типу № 2, не містять інформації про відправлення договору з новими умовами, як цього вимагають умови укладеного договору № 37/17 надання послуг щодо проживання у гуртожитку готельного типу Національної академії державного управління при Президентові України від 10 січня 2017 року, а саме пункт 3.4. «у випадку зміни розміру вартості послуг проживання у гуртожитку наймодавець доводить нові розцінки до відома наймача не пізніше ніж за 10 днів до строку сплати.»

Вважає що заборгованості за проживання у гуртожитку готельного типу не існує, оскільки Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов висновку, що тарифи на послуги з проживання в гуртожитках готельного типу зазначаються у договорах на підставі відповідного рішення Державного управління справами, а тому є регульованими цінами. Отже, нові тарифи визначені наказами президента Національної академії від 20.03.2017 р., 20.06.2017 р., 23.03.2018 р., не були затверджені Державним управлінням справами, тому можливо прийти до висновку, що розрахунок заборгованості відповідача був зроблений за тарифами, які не затверджені у встановленому порядку, а тому він є незаконним.

Вказує, що він не переривав строк та не порушував умови здійснення оплати по договору та здійснює таку оплату по сьогоднішній час. Більше того, факт проведення позапланової перевірки та підтвердження її законності в судовому порядку підтверджує той факт, що вимоги про збільшення вартості послуг за користування гуртожитком були незаконні до 01 липня 2020 року, а тому розрахунок заборгованості за проживання в гуртожитку готельного типу № 2 є невірним. Головне управління Держпродспоживслужби в м. Києві зобов`язало позивача здійснити перерахунок вартості кімнат та привести ціни у відповідність, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та протизаконними.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити.

Представник позивача в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, тому колегією суддів визнано за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом про виселення ОСОБА_1 з гуртожитку та стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку позивач звернувся до суду 20 липня 2018 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у справі було відкрито провадження, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року позовні вимоги про виселення та про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку було роз`єднано в самостійні провадження з тих підстав, що сумісний розгляд зазначених позовних вимог утруднить вирішення справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року було відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом Національної академії державного управління при Президентові України до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку та призначено підготовче судове засідання на 17 жовтня 2019 року.

Разом з тим, жодних даних про направлення відповідачу копії позовної заяви разом з доданими до неї копіями документів - матеріали справи не містять.

Відповідно до довідки, складеної секретарем судового засідання, 17 жовтня 2019 року сторони в судове засідання не з`явились.

Згідно з протоколами судових засідань від 13 листопада 2019 року та 04 грудня 2019 року в судове засідання з`явився представник позивача, а відповідач не з`явився, даних про його повідомлення про дату, час та місце судового засідання матеріали справи не містять.

Відповідно до довідки, складеної секретарем судового засідання, 23 січня 2020 року сторони в судове засідання не з`явились.

В судовому засіданні, що відбулось 18 лютого 2020 року за участю представника позивача, підготовче провадження судом було закінчено за відсутності відповідача, призначено справу до розгляду в судове засідання по суті на 13 березня 2020 року.

Повістка про виклик до суду відповідача ОСОБА_1 в судове засідання 18 лютого 2020 року повернулась до суду без вручення 24 лютого 2020 року , з вказівкою працівника поштового відділення про причину невручення - «адресат відсутній» ( а.с. 87).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року позови Національної академії державного управління при Президентові України до ОСОБА_1 про виселення з гуртожитку та про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку - об`єднано в одне провадження.

Згідно з довідкою секретаря судового засідання, 13 березня 2020 року сторони в судове засідання не з`явились.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без участі представника академії ( а.с. 90).

Ухвалюючи у даній справі заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 в судове засідання 13.03.2020 року не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом про відмову отримання повістки ОСОБА_1 від 10.03.2020 року, складений працівниками гуртожитку готельного типу №2 Національної академії державного управління при Президентові України (а.с. 89).

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений акт від 10 березня 2020 року про відмову отримання повістки є належним доказом повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Частиною 1 ст. 129 ЦПК України визначено, що судова повістка про виклик повинна містити: 1) ім`я фізичної особи чи найменування юридичної особи, якій адресується повістка; 2) найменування та адресу суду; 3) зазначення місця, дня і часу явки за викликом; 4) назву справи, за якою робиться виклик; 5) зазначення, як хто викликається особа (як позивач, відповідач, третя особа, свідок, експерт, спеціаліст, перекладач); 6) зазначення, чи викликається особа в судове засідання чи у підготовче судове засідання, а у разі повторного виклику сторони у зв`язку з необхідністю надати особисті пояснення - про потребу надати особисті пояснення; 7) у разі необхідності - пропозицію учаснику справи подати всі раніше неподані докази; 8) зазначення обов`язку особи, яка одержала судову повістку в зв`язку з відсутністю адресата, за першої можливості вручити її адресату; 9) роз`яснення про наслідки неявки залежно від процесуального статусу особи, яка викликається (накладення штрафу, примусовий привід, розгляд справи за відсутності, залишення заяви без розгляду), і про обов`язок повідомити суд про причини неявки.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Як вбачається з акту від 10 березня 2020 року , «завідувачу гуртожитку передав відділ правового забезпечення вручити для ОСОБА_1 повістку до суду. ОСОБА_4 відмовився від нього її приймати, відмовивши, що такі повістки згоден отримувати лише через пошту» ( а.с. 89).

З викладеного вбачається, що ні вимог ч. 1 ст. 129 ЦПК України щодо обов`язкових реквізитів судової повістки, зокрема щодо зазначення місця, дня і часу явки до суду за викликом, ні вимог ч. 9 ст. 130 ЦПК України щодо повернення такої повістки до суду з поміткою про відмову адресата одержати повістку, при складанні акту дотримано не було.

За викладених обставин, сам по собі акт з повідомленням відповідача лише про наявність даної справи у суді, без зазначення про повідомлення його про дату, час та місце проведення судового засідання, - не може бути визнаний належним доказом повідомлення відповідача про розгляд справи судом 13 березня 2020 року об 11-00 год.

Крім того, матеріали справи не містять жодних даних про направлення та вручення відповідачу ОСОБА_1 копії позовної заяви з доданими документами.

Згідно з ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 99.1 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 25 квітня 2018 року, провадження № 61-1125св17, «суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони та її представника, щодо яких відсутні докази належного повідомлення про час і місце розгляду справи, розгляд справи не відклав, причини їх неявки в судове засідання не з`ясував, порушив конституційне право особи на участь у судовому розгляді, не забезпечив їй можливості надати суду докази та навести доводи, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд. Апеляційний суд, зазначивши, що розгляд справи без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, є формальним міркуванням, не звернув уваги на те, що конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленим про дату судового розгляду не може бути формальним, це є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення власного рішення. При цьому висновок апеляційного суду про те, що відповідачі свідомо не отримували повістки, реалізуючи своє диспозитивне право на участь у справі, був би правильним лише у разі, якщо було б доведено, що відповідачі, знаючи, що на їх адресу надійшов рекомендований лист з суду, не отримували його. Проте таких обставин суд не встановив.».

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства».

Враховуючи вимоги вищевикладених процесуальних норм та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що при ухваленні судом першої інстанції заочного рішення, за відсутності даних про вручення відповідачу ОСОБА_1 судової повістки про виклик в судове засідання на 13 березня 2020 року або за відсутності визначених процесуальним законом доказів про відмову відповідача отримати зазначену судову повістку, не було дотримано вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України щодо ухвалення заочного рішення за умови належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення.

Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції при розгляді заяви відповідача про перегляд заочного рішення, а також не враховано, що докази, на які він посилався та які надав суду, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про виселення відповідача з гуртожитку, суд першої інстанції виходив з того, 10 січня 2017 року Національною академією державного управління при Президентові України укладено із ОСОБА_1 договір № 37/17 про надання послуг щодо проживання у гуртожитку готельного типу Національної академії та надано кімнату АДРЕСА_4 .

Пункт 6.1. договору передбачає його дію з 01 січня 2017 року до 01 липня 2017 року, а в частині відшкодування збитків та розрахунків - до моменту повного виконання наймачем своїх зобов`язань.

Відповідно до п.6.3.1 договору, він вважається розірваним і втрачає свою законну силу по закінченню строку дії договору. Тому суд вважав, що на даний момент відсутні законні підстави проживання відповідача у гуртожитку.

Факт проживання відповідача в кімнаті АДРЕСА_4 підтверджується актом встановлення фактичного проживання у гуртожитку готельного типу від 09.07.2018, який міститься в матеріалах справи.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідача з гуртожитку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є працівником Національної академії, а відтак, втратив правові підстави проживати у гуртожитку, а тому на підставі ст. ст. 127-129 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України повинен бути виселений без надання іншого житла.

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку, суд виходив з того, що відповідно до п. 3.1 договору вартість послуг проживання визначається наказом президента Національної академії і становить 1125,22 грн./місяць. Оплата здійснюється не пізніше третього числа наступного за звітним періодом місяця (п. 3.2. договору).

Внаслідок зміни тарифів на комунальні послуги, водо-тепло-енергопостачання, збільшення витрат на утримання гуртожитку, наказами президента Національної академії від 20 березня 2017 року № 128; від 20 червня 2017 року № 226; від 23 березня 2018 року № 106 змінювалась вартість проживання у гуртожитку.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку, суд виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, оскільки відповідно до матеріалів справи Президент Національної академії встановив вартість проживання у кімнаті № 210 для категорії мешканців, до якої належать відповідач, наказом № 128 від 20 березня 2017 року із 01 березня 2017 року в розмірі 2805,05 грн. на місяць; наказом № 226 від 20 червня 2017 року переглянута вартість проживання для цієї категорії, зменшена до собівартості та визначена у розмірі 2367,28 грн. на місяць, починаючи з 01 березня 2017 року; наказом № 106 від 23 березня 2018 року передбачена у розмірі 2424,82 грн. на місяць.

Проте з висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки висновки зроблені без врахування усіх обставин, що мають значення для справи, прийняті з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до змісту акту встановлення фактичного проживання громадян, які мешкають у гуртожитку готельного типу № 2 Національної академії державного управління при Президентові України від 09 липня 2018 року, до гуртожитку готельного типу № 2, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , у кімнату № 210 з 21 жовтня 2016 року на підставі листа-клопотання від 12 жовтня 2016 року т.в.о. керівника Державного управління справами І.М. Куцика, відповідно до укладеного договору від 21 жовтня 2016 року був поселений ОСОБА_1 .

Договір надання послуг щодо проживання у гуртожитку готельного типу Національної академії переукладався неодноразово. Останній підписаний договір від 10 січня 2017 року № 37/17, строк дії - з 01 січня 2017 року по 01 липня 2017 року.

Згідно з п. 2.3.9 договору, відповідач зобов`язався у встановлені терміни оплачувати вартість послуг проживання.

Відповідно до п. 3.1 договору вартість послуг проживання визначається наказом президента Національної академії і становить 1125,22 грн./місяць. Оплата здійснюється не пізніше третього числа наступного за звітним періодом місяця (п. 3.2. договору).

При цьому, п.п. 3.2.1 договору передбачено, що у разі наявності простроченої заборгованості, вартість послуг з проживання встановлюється на умовах «вільного поселення», а саме: 300,00 грн./ день.

Відповідно до п.п. 2.3.12.1 договору № 37/17 від 10 січня 2017 року, наймач зобов`язаний звільнити займане приміщення та виселитись із гуртожитку протягом 1 дня, після закінчення строку дії договору.

Пункт 6.1. договору передбачає його дію з 01 січня 2017 року до 01 липня 2017 року, а в частині відшкодування збитків та розрахунків - до моменту повного виконання наймачем своїх зобов`язань.

Відповідно до п.6.3.1 договору, він вважається розірваним і втрачає свою законну силу по закінченню строку дії договору.

Факт проживання відповідача в кімнаті АДРЕСА_4 підтверджується актом встановлення фактичного проживання у гуртожитку готельного типу від 09.07.2018, який міститься в матеріалах справи.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-1367цс16 та висновку Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року № 404/6748/15-ц , правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 903 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Регулювання відносин з користування гуртожитками пов`язане із спеціальним правовим статусом цього житла. Тому норми глави 4 ЖК УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства щодо гуртожитків є спеціальними відносно норм цивільного законодавства. Якщо відносини не врегульовані спеціальним законодавством про гуртожитки, необхідно керуватися загальними нормами про договір найму житла як інституту житлового права.

Станом на час укладення між сторонами договору надання послуг щодо проживання в гуртожитку № 37/17 від 10 січня 2017 року порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків було врегульовано Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27.04.2015 року .

Відповідно до статті 130 Житлового Кодексу України ( в редакції Закону № 1999-VIII від 05 квітня 2017 року) порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 131 ЖК України ( в редакції Закону № 1999-VIII від 05 квітня 2017 року) примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства.

Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні.

Відповідно до п. 7 «Примірного положення про користування гуртожитками», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 498 від 20 червня 2018 року, користування жилою площею здійснюється:

у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера;

у гуртожитках, що були включені до статутних капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації, - за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера, або на підставі договору оренди житла.

Як вбачається з матеріалів справи, у період після завершення строку дії договору, 10 січня 2018 року постійне місце проживання відповідача було зареєстроване за адресою даного гуртожитку: АДРЕСА_1 , що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про реєстрацію місця проживання особи станом на 18 грудня 2018 року ( а.с. 59, т. 1) та копією паспорта відповідача ОСОБА_1 . Зазначена обставина судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення врахована не була.

Відповідно до п.п. 4 п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

З викладеного слідує, що, не зважаючи на відсутність станом на 10 січня 2018 року укладеного у письмовій формі на новий строк договору щодо користування гуртожитком, позивачем було визнано за відповідачем право на користування гуртожитком по АДРЕСА_1 шляхом надання згоди на реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, тим самим пролонговано дію договору від 10 січня 2017 року.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява № 30856/03) в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (також рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункт 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, пункт 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача із займаного житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції ( рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується («Кривіцька та Кривіцький проти України», № 30856/03, ЄСПЛ, від 02.12.2010 року).

Таким чином, враховуючи наявність обов`язкових підстав для скасування оскаржуваного рішення, визначених п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, а також визначену ЄСПЛ необхідність врахування принципу пропорційності у справі про виселення особи з житла, апеляційний суд вважає за можливе також прийняти до уваги докази, надані відповідачем суду першої інстанції під час розгляду заяви про скасування заочного рішення, а також до суду апеляційної інстанції.

Як встановлено апеляційним судом, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 147-р від 24 лютого 2021 року «Деякі питання реорганізації закладів освіти», на даний період часу розпорядником гуртожитку готельного типу № 2 за адресою: АДРЕСА_1 , ( на даний час - АДРЕСА_5 ) є Київський національний університет імені Тараса Шевченка.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 147-р від 24 лютого 2021 року заходи з реорганізації будуть здійснені шляхом приєднання до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (код згідно з ) Національної академії державного управління при Президентові України (код згідно з ЄДРПОУ 2369843).

Як вбачається з копії договору № 326765, 01 липня 2021 року між Київським національним університетом імені Тараса Шевченка та ОСОБА_1 було укладено договір № 326765 про наймання жилого приміщення, відповідно до якого «Університет» (Київський національний університет імені Тараса Шевченка) передає, а «Мешканець» ( ОСОБА_1 ) приймає в строкове платне користування частину жилого приміщення кімнату/ліжко місце гуртожитку АДРЕСА_6 , у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 5.1. договору строк його дії продовжено до 31.12.2022 року.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає встановленим, що станом на час пред`явлення даного позову між позивачем та відповідачем було пролонговано дію договору від 10 січня 2017 року, оскільки позивач визнавав за відповідачем право користування гуртожитком станом на 10 січня 2018 року шляхом надання згоди на реєстрацію місця проживання у гуртожитку. На даний період часу між розпорядником гуртожитку та відповідачем ОСОБА_1 укладено новий договір наймання жилого приміщення від 01 липня 2021 року. Таким чином, враховуючи положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів вважає, що виселення відповідача ОСОБА_1 з гуртожитку з підстав, заявлених у позовній заяві, є невиправданим втручанням тапорушенням прав відповідача на повагу до житла.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність позовних вимог про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку, оскільки вони зроблені без з`ясування усіх обставин, що мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п. 7 Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27.04.2015 року ( було чинним на час укладення між сторонами договору надання послуг на проживання у гуртожитку від 10 січня 2017 року), особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку.

Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку.

Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Згідно п.3.1 договору, укладеним з відповідачем ОСОБА_1 , вартість послуг проживання відповідно до п.1.1 цього договору у гуртожитку визначається наказом президента Національної академії і становить 1125,22 грн./місяць.

Розрахунком заборгованості, виконаним позивачем, підтверджено, що відповідач ОСОБА_1 сплачував за проживання в гуртожитку готельного типу № 2, за тарифом встановленим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, у розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за проживання у гуртожитку готельного типу № 2 , позивачем зазначено, що кожного місяця відповідач сплачував вартість послуг проживання у гуртожитку, визначену п. 3.1 договору від 10 січня 2017 року, у розмірі 1125 грн. 22 коп.

Обґрунтовуючи наявність заборгованості, позивач посилався на те, що заборгованість виникла за період з березня 2017 року по червень 2018 року на суму 19 168 грн. 92 коп., з підстав зміни ціни за проживання в кімнаті відповідно до Наказів № 128 від 20 березня 2017 року, № 226 від 20 червня 2017 року, № 106 від 23 березня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Президента Національної академії державного управління при Президентові України за № 128 від 20 березня 2017 року вартість за проживання у кімнаті гуртожитку була змінена на 1618,58 грн. з 01 березня 2017 року.

Наказом № 226 від 20 червня 2017 року були внесені зміни в Наказ № 128 від 20 березня 2017 року в частині встановлення плати за проживання та було встановлено, що Наказ № 128 від 20 березня 2017 року втрачає чинність з 01 липня 2017 року. Вартість за проживання у кімнаті гуртожитку була змінена на 2356,32 грн. з 01 липня 2017 року.

Наказом № 106 від 23 березня 2018 року вартість за проживання у кімнаті гуртожитку була змінена на 2413,60 грн. з 01 квітня 2018 року.

Відповідно до пункту 3.4. договору, у випадку зміни розміру вартості послуг проживання у гуртожитку наймодавець доводить нові розцінки до відома наймача не пізніше ніж за 10 днів до строку сплати.

Однак позивачем не надано до суду доказів повідомлення відповідача про зміну вартості за проживання у гуртожитку в порядку, визначеному п. 3.4 договору.

Як вбачається з матеріалів даної справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, у справі № 640/18681/19 за позовом Національної академії державного управління при Президентові України до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві про визнання протиправними дій, скасування припису та рішення, встановлено, зокрема, наступне:

- Головним управлінням Держпродспоживслужби в місті Києві складено Акт № 2474-10 від 05 червня 2019 року, в якому встановлено порушення, зокрема, пункту 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

- 11 червня 2019 року Головним управлінням Держпродспоживслужби в місті Києві винесено припис № 576 за порушення при визначенні вартості надання послуги щодо проживання у гуртожитках готельного типу, яка здійснювалась за економічно не обґрунтованими витратами, пов`язана з її наданнями Національній академії державного управління при Президентові України.

- Відповідно до абзацу 16 підпункту 15 пункту 4 Положення про Державне управління справами, затвердженого Указом Президента України від 17 грудня 2002 року №1180/200, Державне управління справами відповідно до покладених на нього завдань затверджує ціни на путівки до лікувально-профілактичних, санаторно-курортних закладів, оздоровчих таборів, що перебувають в управлінні Державного управління справами, денні норми витрачання коштів на харчування осіб, які перебувають на лікуванні, відпочинку у цих закладах, тарифи на роботи (послуги), що виконуються (надаються) підприємствами Державного управління справами.

- Отже, саме позивач розробляє розрахунки щодо рівня цін/тарифів на послуги, тобто визначає рівень ціни і подає їх на затвердження до Державного управління справами.

- Під час проведення позапланової перевірки позивачем було надано наказ про затвердження Положення про порядок надання послуг щодо проживання у гуртожитках готельного типу Національної академії державного управління при Президентові України від 20 червня 2017 року № 226 з додатками, яким встановлена вартість (тариф) послуг проживання в гуртожитках з 01 липня 2017 року, однак вони не затверджені в Державному управлінні справами.

- Про вказаний факт свідчить лист Державного управління справами від 15 серпня 2017 року № 19/16/1675, в якому ДУС просить невідкладно подати для затвердження тарифи на надання послуг з проживання в гуртожитках готельного типу Національної академії державного управління при Президентові України з урахуванням пропозицій, надісланих листом Державного управління справами від 27 липня 2017 року № 01-19/16/1490.

- У листі від 27 липня 2017 року № 01-19/16/1490, адресованому позивачу, Державне управління справами зазначає про безпідставне завищення в розрахунку тарифу на проживання видатки з оплати праці, видатки на поточний ремонт обладнання та приміщення.

- Під час проведення позапланової перевірки позивачем було надано Наказ про затвердження Положення про порядок надання послуг щодо проживання у гуртожитках готельного типу Національної академії державного управління при Президентові України від 28 серпня 2018 року № 249 з додатками, яким встановлена вартість (тариф) послуг проживання в гуртожитках з 01 квітня 2018 року, який був затверджений в Державному управлінні справами лише 20 вересня 2018 року (лист ДУС від 20 вересня 2018 року № 02-01/20/1834).

- Вказане підтверджується листом Державного управління справами від 11 липня 2018 року № 01/20/1371, адресованому Адміністрації Президента України, в якому ДУС зазначає, що законність тарифів на проживання в гуртожитках та застосування їх в чинних договорах є недостовірною.

- З листа від 19 липня 2018 року № 04-01/1883, адресованому позивачу, вбачається, що Адміністрація Президента України вказує, що тарифи на проживання в гуртожитках підлягають затвердженню Державним управлінням справами як головним розпорядником бюджетних коштів та органом управління державним майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Національної академії державного управління при Президентові України до Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві про визнання протиправними дій, скасування припису та рішення, Окружний адміністративний суд м. Києва у рішенні від 27 липня 2020 року у справі № 640/18681/19 дійшов висновку, що відомостей про виконання вимог оскаржуваного припису № 576 від 11.06.2019 року, у зазначений термін, позивачем не надано до контролюючому органу, в зв`язку із чим відповідачем правомірно винесено рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін від 18.09.2019 року № 29.

Як встановлено з матеріалів даної справи, підвищення вартості послуг на проживання у гуртожитку від визначеної договором від 10 січня 2017 року у сумі 1125 грн. 22 коп., відбулось на підставі наказів президента Національної академії державного управління при Президентові України № 128 від 20 березня 2017 року, № 226 від 20 червня 2017 року, № 106 від 23 березня 2018 року , які у спірний період виникнення заборгованості - з березня 2017 року по червень 2018 року не були затверджені в Державному управлінні справами.

З викладеного вбачається, що розрахунок заборгованості за проживання у гуртожитку ОСОБА_1 ґрунтується на вищевказаних наказах про підвищення тарифів,які не затверджені у встановленому порядку.

З урахуванням встановленої обставини рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від27 липня 2020 року у справі № 640/18681/19 про те, що листом № 01-19/16/1490 від 27.07.2017 року, адресованим позивачу, Державне управління справами зазначило про безпідставне завищення в розрахунку тарифу на проживання видатки з оплати праці, видатки на поточний ремонт обладнання та приміщення, а також того, що у період виникнення заборгованості зазначені тарифи не були затвердженіДержавним управлінням справами, колегія суддів вважає необґрунтованими розрахунок заборгованості, виконаний позивачем на суму 19 168 грн. 92 коп.

З матеріалів справи вбачається, що у період розгляду даної справи в суді першої інстанції представником позивача не було надано до суду іншого розрахунку заборгованості, який би ґрунтувався на тарифах, що затверджені Державним управлінням справами, з урахуванням вимог припису Головного управління Держпродспоживслужби в місті Києві № 576 від 11.06.2019 року, яким було зобов`язано Національну академію державного управління при Президентові Україниздійснити перерахунок вартості за проживання в гуртожитку та привести ціни у відповідність до вимог чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за проживання в гуртожитку за період з березня 2017 року по червень 2018 року не доведені належними та допустимими доказами, наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, що підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 липня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2021 року, у справі № 640/18681/19.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог Національної академії державного управління при Президентові України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку та виселення з гуртожитку у повному обсязі.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з позивача Національної академії державного управління при Президентові України на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - 2643 грн.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року - скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні позовних вимог Національної академії державного управління при Президентові України до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку та виселення з гуртожитку - відмовити.

Стягнути з Національної академії державного управління при Президентові України на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - 2643 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 березня 2023 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.