Справа № 342/102/22
Провадження № 2/342/247/2022
11 липня 2022 року м. Городенка
Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої судді Андріюк І.Г.,
з участю секретаря судового засідання Малик Г.В.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Городенка у режимі відеоконференції з Коростишівським районним судом Житомирської області у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.12.2020 між сторонами у справі укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від позивача 207 000 гривень у борг та зобов`язувався їх повернути до 31.12.2021 року. Того ж дня відповідач отримав грошові кошти. На підтвердження укладення договору позики відповідачем складено розписку. У визначений сторонами договору час відповідач кошти не повернув, чим порушив зобов`язання між сторонами. Оскільки договором розмір процентів не було визначено, згідно ч.2 ст.625 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання та суму інфляційних втрат за період з 01.02.2021 по 13.04.2022 року .
Таким чином, відповідач не виконав належним чином зобов`язання перед позивачем, на підставі укладеного 21.12.2020 договору позики, чим допустив утворення заборгованості.
Провадження у даній справі відкрито 11.02.2022, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 03.03.2022 постановлено проводити підготовчі та судові засідання по справі у режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 03.05.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 24.05.2022 року.
У судове засідання 24.05.2022 відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку судової повістки у вигляді SMS-повідомлення на мобільний номер телефону, вказаний ним у заявці про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, поданій до суду 30.03.2022.
Позивач до початку судового засідання 24.05.2022 подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи документів, що підтверджують судові витрати на професійну правничу допомогу.
У зв`язку з ненаданням суду даних, що підтверджують надсилання відповідачу документів, що підтверджують витрати позивача на професійну правничу допомогу, розгляд справи відкладено.
У судове засідання 16.06.2022 сторони не з`явились.
15.06.2022 на адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено.
У судовому засіданні у режимі відеоконференції 11.07.2022, позивач та його представник вимоги позову підтримали, просили позов задовольнити. Представник позивача зазначив, що сторони намагались укласти мирову угоду, проте її умови не задовольняли позивача.
У судове засідання 11.07.2022 відповідач не з`явився із невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку судової повістки у вигляді SMS-повідомлення на мобільний номер телефону, вказаний ним у заявці про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, поданій до суду 30.03.2022.
Згідно ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Суд враховує наявну у матеріалах справи заяву відповідача ОСОБА_3 від 30.03.2022 про розгляд справи за його відсутності, у якій він зазначив, що позовні вимоги визнає.
Враховуючи, що відповідач обізнаний про розгляд справи у суді, причин неявки у третє судове засідання не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, отже, вважається таким, що не з`явився у судове засідання без поважних причин. Також ним не подано відзиву на позовну заяву.
За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.
Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке.
Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом позивач просив стягнути на свою користь надані ним відповідачу, згідно укладеного договору позики, грошові кошти, які останній отримав та зобов`язувався повернути.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 одержав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 207 000 гривень для придбання виробів з граніту у м.Коростишів та зобов`язався повернути отримані кошти у повному обсязі до 31.01.2021 року.
На підтвердження укладеного між сторонами договору позивач додав належним чином посвідчену копію розписки від 21.12.2020 року.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду у справах №753/1349/20 від 26.04.2022, №501/243/20 від 23.12.2021.
Так, із змісту копії розписки, наявної у матеріалах справи, вбачається факт отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 207 000 гривень саме у борг та встановлено обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу у визначений строк - до 31.01.2021.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Аналогічний висновок викладений і в постанові Верховного Суду від 27.12.2019 року у справі №641/6191/17.
Позивач та його представник підтвердили у судовому засіданні обставини надання відповідачу грошових коштів у борг та що у зазначений у розписці строк відповідач кошти не повернув.
Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, не надав суду доказів, що б заперечували факт написання ним вказаної розписки чи отримання у борг коштів у вказаному позивачем розмірі та не оспорював наявність зобов`язання їх повернути. Натомість подав до суду заяву від 30.03.2022 щодо визнання ним позову.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, згідно розписки від 21.12.2020 року позивач виконав зобов`язання перед відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконано не було, та доказів на підтвердження виконання свого зобов`язання відповідачем за договором позики суду не надано.
Таким чином, між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики, та суд встановив боргове зобов`язання відповідача перед позивачем за договором позики.
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу тощо), або утриматися від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання зобов`язання.
За змістом ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначеного у договорі строку, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Крім стягнення основної суми заборгованості позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання.
Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки суму інфляційних втрат фактично нараховано за період з 01.02.2021 по січень 2022, то розрахунок сторони позивача є правильним.
Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми суд зазначає наступне.
Згідно вимог Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон), що набрав законної сили 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, у звязку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк якого продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022, продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022 року.
Відповідно до наданого представником позивача розрахунку заборгованості, 3% річних нараховано за період з 01.02.2021 по 13.04.2022, тобто частково вже після введення воєнного стану 24.02.2022.
А тому, з урахуванням наведених вище вимог Закону, для нарахування 3% річних суд враховує період з 01.02.2021 по 23.02.2022 та така сума становить 6601, 32 гривень.
При зверненні з позовом до суду, з врахуванням збільшення позовних вимог, позивачем сплачено 2352, 35 гривень судового збору.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.
У зв`язку з вищевикладеним, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.
Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 9000 гривень суд зазначає наступне.
Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Водночас, в силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) постанова Верховного Суду у справі №820/479/18.
Згідно ч.3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Судом встановлено, що 21.02.2022 року між адвокатом Кушніренком А.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №10/02/2022.
Відповідно до додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 21.02.2022 та акту №01/10/02/2022 від 24.05.2022 адвокатом Кушніренком А.В. було надано клієнту ОСОБА_1 послуги на загальну суму 9000 гривень. Зокрема, адвокат розрахував, що витратив на консультування клієнта, ознайомлення з матеріалами справи, підготовку правової позиції та тактики дій сторони 1000 гривень, участь у розгляді цивільної справи у суді першої інстанції як представника оцінив у 8000 гривень.
Також представник позивача адвокат Кушніренко А.В. додав квитанцію до прибуткового касового ордера №01/05/2022 від 24.05.2022 про надання юридичних послуг ОСОБА_1 за договором №10/02/2022 від 21.02.2022 у розмірі 9000 гривень.
Таким чином, є документально підтвердженими витрати позивача ОСОБА_1 на правову допомогу адвоката у даній справі.
Також суд враховує, що відповідачем не подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, в порядку ст. 137 ЦПК України, а підстав для самостійного вирішення судом питання про зменшення судових витрат, з урахуванням наведених позивачем обставин, немає.
Зважаючи на викладене, враховуючи характер виконаної представником позивача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає підставними вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 гривень.
З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі ст.ст. 509, 526, 530, 536, 625, 1048, 1049 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2352, 35 гривень судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 9000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

- відповідач ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - Городенківський район) Івано-Франківської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено 18.07.2022.

Суддя: Андріюк І.Г.