печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Медведєвій М.Г.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Науково - практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами третя особа: Дячук Дмитро Дмитрович директор Державна наукова установа «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної наукової установи «Науково-практичний центр ірофілактичної та кліничної медицини» Державного управління справами, третя особа директор Державної Наукової установи «Науково-практичний центр профілактичної та кліничної медицини» Державного управління справами Дячук Дмитро Дмитрович про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову посилався , що з 2011р. працював у відповідача , 2.01.2020р. був переведений на посаду лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од. , посаду лікаря-хірурга дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од.Наказом № 454-к від 30.06.2021р. був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпПУКраїни. Вважає що звільнення відбулось з численними порушеннями, оскільки має переважне право на залишення на роботі серед інших, працює в ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС з 01.07.2014 на посаді лікаря-хірурга дитячого, має кваліфікацію лікаря вищої категорії та є співавтором винаходів на корисні моделі. Не було повідомлено про проведення засідання профспілкового комітету, було видано 2 попередження, які мають різний текст,остаточну редакцію отримав лише 24.05.2021р. Тому просить суд поновити його на посаді лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од. , посаді лікаря-хірурга дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од. Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 1.07.2021р. до дня поновлення на роботі, моральну шкоду в розмірі 50 000грн. Просив розглядати справу в його відсутність.

Представник відповідача надав відзив, просив розглядати в відсутність.

3-тя особа надав письмові пояснення, просив розглядати в відсутність.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 29.07.2021р. відкрито провадження в порядку спрощеного з викликом сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи , приходить до слідуючого.

Судом встановлено.

Позивач з 2011р. працював у відповідача .2.01.2020р. був переведений на посаду лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од. , посаду лікаря-хірурга дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од.

Наказом № 454-к від 30.06.2021р. був звільнений на підставі п.1 ст.40 КЗпПУКраїни.

Наказом № 61 від 18.03.2021 «Про оптимізацію структури та штатів Державної науково установи «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами» зі штатного розпису ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС, виключені серед інших, посади: «4.6) посада лікар-хірурга дитячого дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру - 0,5 шт. од. ( обіймав ОСОБА_3 )

4.7) посада лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого нсультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од. (обіймав ОСОБА_1 )

4.9) посада лікаря-хірурга дитячого дитячого стаціонару дитячого нсультативно-лікувального центру - 0,5 шт.од». (обіймав ОСОБА_1 )

ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС листом № 01/244а від 18.03.2021 на адресу профспілкового комітету було надіслано повідомлення про розгляд змін до штатного розпису та надання згоди проведення запланованих змін в організації виробництва і праці з 01.04.2021, також на можливе проведення у майбутньому звільнення працівників ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС через неможливість їх працевлаштування за відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю або у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу, що буде йому запропонована.

22.03.2021 профспілковий комітет ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС надав згоду адміністрації на заплановану зміну внутрішньої організаційної структури (організації виробництва і праці) з 01.04.2021 та проведення у майбутньому звільнення працівників ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС через неможливість їх працевлаштування за відповідною професією чи спеціальністю за відсутністю таких посад у штатному розписі, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу.

Згідно з ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, право роботодавця самостійно визначати чисельність працівників і штатний розпис не потребує додаткового доведення, і судові органи не можуть вимагати обґрунтування доцільності скорочення чисельності або штату та саме в рамках розгляду спору про поновлення на роботі й вирішується питання про правомірність звільнення з роботи, тому до повноважень суду входить перевірка правильності проведення та дотримання роботодавцем процедури звільнення, у тому числі за скороченням, конкретного працівника.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.03.2019 у справі № 755/3495/16-ц, від 22.01.2020 у справі № 451/706/18.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 753/9240/18.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зазначені подібні висновки, зокрема, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Урахувавши наведені вимоги законодавства та дослідивши зазначені докази, суд дійшов такого висновку.

Також доведено, що у відповідача відбулося скорочення штатної чисельності працівників унаслідок чого з роботи був звільнений позивач , який працював на посаді лікаря хірурга дитячого дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру 0,5шт.од та на посаді лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого консультативно-лікувального центру0,5шт.од ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС, тобто сталася не ліквідація чи реорганізація юридичної особи, а лише зміна внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи, і такі зміни призвели до скорочення чисельності та штату працівників, що стало підставою для звільнення з роботи позивача відповідно до п. 1) ч.1 ст.40 КЗпП України.

В позовній заяві Позивач наголошує на тому, що він має переважне право на залишення на роботі серед інших, оскільки працює в ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС з 01.07.2014 на посаді лікаря-хірурга дитячого, має кваліфікацію лікаря вищої категорії та є співавтором винаходів на корисні моделі.

Суд враховує вимоги п.6 ч.І ст. 42 КЗпП України, за яким перевага в залишенні на робсті надається саме автору винаходу.

Відповідач посилається в відзиві на те, що серед лікарів, які працювали в дитячому стаціонарі разом із Позивачем, були:

лікар ОСОБА_3 працює в ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС з 11009 року на посаді завідувача дитячого стаціонару, тобто має тривалий безперервний стаж роботи в установі;

лікар ОСОБА_4 працює в ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС з 2014 року на посаді лікаря-хірурга дитячого та має на своєму утриманні двох малолітніх дітей 2016 року народження.

Таким чином, суд приходить до висновку що при звільненні Відповідачем були враховані всі обставини, які дозволили дійти висновку про наявність переважного права інших лікарів залишитися на роботі і, отже, не допустив порушення вимог ст. 42 КЗпП України.

З метою дотримання приписів законодавства щодо попередження працівників про наступне вивільнення 31 березня 2021 року працівниками відділу кадрів ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС Позивачу було запропоновано особисто ознайомитись під підпис з письмовим повідомленням про заплановане вивільнення із займаних посад на 0,5 посадового окладу лікаря-хірурга дитячого дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру та 0,5 посадового окладу лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого консультативно-лікувального центру на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Встановлено, що ознайомившись з текстом повідомлення про заплановане звільнення, Позивач відмовився підписати повідомлення, про що було складено відповідачем відповідний Акт .

Крім цього, з метою дотримання вимог законодавства щодо попередження наступне звільнення із займаної посади, та враховуючи ті обставини, що позивач відмовився засвідчити своїм підписом факт ознайомлення з повідомлення про наступне вивільнення, Відповідач листом № 01/17-Г від 20.04.2021р. надіслав на адресу Позивача попередження про наступне звільнення із зазначенням переліку вакантних посад, які були вакантними на день такого попередження.

На заяву Позивача від 23.04.2021 про надання для ознайомлення зі списком вакансій листом № 03/464 від 21.05.2021 була надана вичерпна інформація про надсилання на поштову адресу Позивача відповідних Відомостей

Твердження Позивача щодо нібито переробленого повідомлення про наступне вивільнення, яке наявне у нього, суд вважає безпідставним ,оскільки матеріали особової справи Позивача, наявні у відділі кадрів Відповідача містять лише одне повідомлення про наступне вивільнення Позивача, датоване 31.03.2021, в якому зазначений перелік вакантних посад, що пропонувались Позивачу для подальшого працевлаштування та містить відмітку про відмову Позивача від підписання цього повідомлення.

Позивач був запрошений на засідання профспілкового комітету ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС, яке відбулося 27.05.2021, та приймав у засіданні безпосередню участь. На вказаному вище засіданні розглядалося подання Адміністрації ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС про надання попередньої згоди на увільнення ОСОБА_5 , Позивача у справі, який працює на посаді 0,5 лікаря хірурга дитячого дитячого стаціонару дитячого консультативно-лікувального центру та на посаді 0,5 лікаря-хірурга дитячого хірургічного кабінету дитячого консультативно-лікувального центру ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС із займаних посад.

Рішенням профспілкового комітету від 27.05.2021 адміністрації ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС було надано попередню згоду на звільнення Позивача із займаних посад на гідставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно до вимог частини 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Оскільки Позивач відмовився від переведення на іншу вакантну посаду Відповідачем видано наказ № 454-к від 30.06.2021р . про звільнення Позивача з роботи.

Відповідач вказує , що заява Позивача від 13.05.2021 зі згодою на його переведення на посаду Дікаря-педіатра дільничного педіатричного відділення дитячого Консультативно-лікувального центру була отримана. Вказує що , заява подається Позивачем всупереч його обізнаності про наявні вакантні посади у ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС. Про відсутність необхідних документів для працевлаштування Позивача на посаді лікаря-педіатра Позивач був Повідомлений листом № 01/36-Г від 09.06.2021

В позовній заяві Позивач вказує, що відповідно до диплому про освіту йому присвоєно кваліфікацію спеціаліста, лікаря-педіатра.

Позивачем суду надано копію сертифіката спеціаліста за спеціальністю дитяча хірургія.

Відповідача вказував , що уразі подання Позивачем до відділу кадрів документів, які б надавали йому право працювати на іншій ніж лікар-хірург дитячий лікарській посаді, то Відповідна посада лікаря-педіатра могла бути запропонованою Позивачу.

Положення ч.І ст. 49-2 КЗпП України не містять обмежувальних приписів поза строком два місяці.

Попередження від 31 березня 2021 року про наступне вивільнення Позивача не містить посилань на дату, у яку має відбутись скорочення посади. Позивач перед звільненням перебував у щорічній відпустці в період з 01.06.2021 по 25.06.2021 включно. Звільнення Позивача відбулося після його виходу на роботу із щорічної відпустки.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позивача звільнено із займаної посади відповідно до порядку та з підстав, передбачених КЗпП України.

Інших підстав для визнання незаконним звільнення з роботи позивачем не наведено.

Враховуючи те, що в задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі відмовляється, не підлягають задоволенню інші позовні вимоги, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від неї (похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (абзац другий частини першої статті 188 Цивільного процесуального кодексу України).

Також, частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу при винесенні рішення про поновлення на роботі.

Крім того, згідно з правилами ч. 1 ст. 237-1 цього Кодексу відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушено його законні права.

Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в позові, судові витрати, понесені позивачем, слід віднести на її рахунок.

Керуючись ст..40,235 КЗпПУ, ст.ст.12,13,77,79, 81,263,264,354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Державної наукової установи «Науково - практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами третя особа: Дячук Дмитро Дмитрович директор Державна наукова установа «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами про поновлення на роботі, оплати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 -н

відповідач 1: Державна наукова установа «Науково - практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами: 01014,м. Київ, вул.. Верхня,5

третя особа: Дячук Дмитро Дмитрович директор Державна наукова установа «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами: 01014,м. Київ, вул.. Верхня,5

Суддя Остапчук Т.В.