Справа № 306/1317/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Бисаги Т.Ю., Мацунича М.В.

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новікова Інна Станіславівна, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року (повний текст виготовлено 23.06.2021, головуюча суддя Жиганська Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 13.11.2019 біля 17.50 год. ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом марки Opel Vectra, державний номерний знак НОМЕР_1 в с.Солочин по автодорозі Перечин-Свалява-Липча на 47 км на перехресті рівнозначних доріг, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався праворуч по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом позивача марки Toyota, державний номерний знак НОМЕР_2 , після чого ОСОБА_1 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Цим відповідач заподіяв автомобілю позивача механічних пошкоджень. Дана обставина стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №216323 від 13.11.2019.

До того ж ОСОБА_1 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що стверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ № 059461 від 13.11.2019.

Постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 03.01.2020 у справі № 306/2302/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестиста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Позивач зазначав, що згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 13/25ЕД від 01.06.2020, наданого Закарпатським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача марки «Toyota», моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_2 становить 329 593,01 грн; вартість матеріального збитку, завданого власнику цього колісного транспортного засобу становить 365 532,97 грн; вартість ліквідних та працездатних залишків автомобіля станом на 25.05.2020 становить 262 001,40 грн.

Після ДТП, самостійний рух автомобіля позивача був неможливий, тому ОСОБА_2 змушений був скористатися послугами евакуатора, за що сплатив 2500 грн.

Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_2 просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 365 532,97 грн вартості матеріального збитку та 2500,00 грн вартості послуг евакуатора.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 10.06.2021 позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 365 532,97 грн вартості матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_2 , а також 2500,00 грн вартості послуг евакуатора, як відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3680,33 грн.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новікова І.С. Посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, постановивши ухвалу від 16.04.2021, необґрунтовано відхилив клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Новікової І.С. про призначення інженерно-транспортної експертизи для дослідженням обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 13.11.2019; вважає, що відповідь експерта на питання чи відповідали дії обох водіїв вимогам ПДР, хто з водіїв почав формування умов для виникнення ДТП, могла спростувати одноосібну вину ОСОБА_1 у заподіянні шкоди; зазначає, що у ДТП, яка сталася 13.11.2019, має місце вина обох власників джерел підвищеної небезпеки ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ); вказує, що у висновку експерта № 13/25ЕД від 01.06.2020 відсутні відомості щодо попередження про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку експерта, а тому такий доказ є недопустимим; даний висновок не містить досліджень щодо ринкової вартості транспортного засобу на момент ДТП; в ілюстративній таблиці до висновку експерта із зображень 1.1, 1.2 вбачається, що вітрове скло не пошкоджено, однак в акті огляду транспортного засобу від 26.05.2020 експертом вказано, що вітрове скло підлягає заміні.

Заслухавши суддю доповідача, позицію осіб, які з`явилися в судове засідання, допитавши судового експерта Кеню В.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною 1 цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частинами першою-четвертою статті 1166 ЦК України унормовано, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Натомість положення статті 1187 ЦК України «Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність у разі завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки закон встановлює винятки, за яких на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування: якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду, тобто таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (суїцид тощо). При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

За змістом викладених положень судам, при розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала; обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - стаття 1188 ЦК України), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Водночас, з огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідальність відповідача у правовідносинах з відшкодування шкоди, спричиненої діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається, якщо буде доведено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). В той же час, чинне законодавство не зберігає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

У зв`язку з цим розподіл між сторонами спору про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - стаття 1188 ЦК України) обов`язків доказування і подання доказів здійснюється таким чином, що особа, якій завдано шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участі відповідача, розмір заподіяної шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Тоді як обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди.

Отже, на відміну від загального порядку та умов відшкодування шкоди безпосередньо встановленого ЦК України (стаття 1166), умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (стаття 1187 ЦК України), є: (1) протиправність поведінки заподіювача шкоди, (2) наявність цієї шкоди у потерпілого і (3) причинного зв`язку між ними.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13.11.2019 біля 17.50 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Opel Vectra», державний номерний знак НОМЕР_1 , в с.Солочин по автодорозі Перечин-Свалява-Липча на 47 км на перехресті рівнозначних доріг, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався праворуч по головній дорозі, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_2 , після чого ОСОБА_1 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Цими діями ОСОБА_1 заподіяв автомобілю ОСОБА_2 механічних пошкоджень.

Транспортний засіб марки «Toyota», моделі «RAV4», державний номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 9).

Постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 03.01.2020 у справі № 306/2302/19 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі шестиста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік (а.с. 10).

Даною постановою, яка не оскаржувалась та набрала законної сили 14.01.2020, встановлено, що ОСОБА_1 після зіткнення залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, при цьому ОСОБА_1 13.11.2019 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а саме згідно висновку щодо результатів медичного огляду від 13.11.2019 відповідач перебував у стані алкогольного сп`яніння 1,61 проміле.

Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, які передбачені ст.ст. 122-4, 124, ч.1 ст.130 КУпАП.

Зі змісту постанови вбачається, що справи про адміністративне правопорушення за ст. ст. 122-4, 124, ч. 1 ст.130 КУпАП було об`єднано в одне провадження постановою Свалявського районного суду Закарпатської області від 11.12.2019.

Також із постанови Свалявського районного суду Закарпатської області від 03.01.2020 у справі № 306/2302/19 слідує, що в судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративних правопорушень за ст. ст. 122-4,124, ч. 1 ст.130 КУпАП визнав повністю.

Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову суду в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, доведеним є факт наявності протиправної поведінки відповідача ОСОБА_1 як заподіювача шкоди у спірних правовідносинах, як складової умови для відповідальності за пошкодження майна позивача.

Встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 (який керував транспортним засобом з іноземною реєстрацією) страховим сертифікатом «Зелена картка» не була застрахована.

Також встановлено, що ОСОБА_2 не було укладено договору добровільного страхування свого транспортного засобу автомобіля марки Toyota, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Вина відповідача ОСОБА_1 для цивільної відповідальності цієї особи у вигляді відшкодування ним шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, за правилами статті 1187 ЦК України, у ДТП, що сталася 13.11.2019 за участі транспортного засобу відповідача під його керуванням, не має значення.

Оцінюючи докази у сукупності, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 визнав повністю свою вину у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4,124, ч. 1 ст.130 КУпАП, постанову Свалявського районного суду від 03.01.2020 у справі № 306/2302/19 не оскаржував. Доводи ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_3 про те, що у діях водія ОСОБА_2 також наявна вина у зіткненні транспортних засобів є голослівними. До справи не надано належних і допустимих доказів наявності вини ОСОБА_2 у скоєнні ДТП, що сталася 13.11.2019, не доведено факту порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, не надано доказів складення протоколів про адміністративне правопорушення відносно водія ОСОБА_2 чи притягнення його до адміністративної відповідальності.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 13/25ЕД від 01.06.2020, наданого Закарпатським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром (судовий експерт В.В.Кеню) вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу марки «Toyota», моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_2 становить 329593,01 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу марки «Toyota», моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_2 становить 365532,97 грн; вартість ліквідних та працездатних залишків автомобіля марки «Toyota», моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 25.05.2020 складає 262001,40 грн.

Відповідно до акту огляду транспортного засобу від 26.05.2020 проведено калькуляцію вартості ремонту марки «Toyota», моделі «RAV4», д.н.з. НОМЕР_2 та вартості виконання ремонтних робіт на суму 329 593,01 грн.

Судовий експерт ОСОБА_4 був допитаний в судовому засіданні апеляційного суду, де був попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. ст. 384, 385 КК України, та приведений до присяги.

В той же час, апеляційним судом встановлено, що транспортний засіб позивача був придбаний у кредит, і у вересні 2020 року, без здійснення ремонту, за згодою банку автомобіль (заставне майно) було продано ДП «Сетам» з прилюдних торгів. Ціна продажу 407295 грн (а.с.206-209). При цьому колегія звертає увагу на такі обставини.

Позовну заяву у даній справі було виготовлено та підписано позивачем 07 вересня 2020 року (а.с.3). Продаж майна з прилюдних торгів було здійснено 14 вересня 2020 року. До суду позовна заява надійшла 22 вересня 2020 року (а.с.1). Проте доказів того, що позивач, відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, повідомив суду першої інстанції про продаж автомобіля та надав відповідні докази, матеріали справи не містять.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду зазначила, що розмір збитків у випадку продажу автомобіля слід визначати як різницю між вартістю автомобіля на момент ДТП та ціною продажу залишків автомобіля. Проте вказувала, що оскільки ринкова вартість саме автомобіля позивача на момент ДТП невідома, тому вважала, що у позові слід відмовити за недоведеністю вимог позивача.

Колегія суддів, з урахуванням факту продажу залишків автомобіля позивача марки «Toyota» моделі «RAV4» за вартістю 407295 грн, вважає обґрунтованими твердження представника відповідача в частині доводів, що розмір дійсних збитків слід визначати як різницю між ринковою вартістю автомобіля та ціною продажу залишків автомобіля.

Інший підхід, який ґрунтується на намірах позивача в отриманні як суми за продаж залишків автомобіля (407295 грн), так і вартості визначеного матеріального збитку (365532,97 грн), що обчислений із урахуванням величини втрати товарної вартості та вартості на відновлення автомобіля (котре неможливе наразі для позивача внаслідок продажу авто), призводило б до отримання позивачем коштів, що є більшими за ринкову вартість автомобіля та суперечило б дійсному розміру втрат, яких ОСОБА_2 зазнав у зв`язку з пошкодженням речі (автомобіля).

У висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 13/25ЕД від 01.06.2020 вказано, що таке дослідження проведено шляхом вивчення цінової політики підприємств роздрібної торгівлі.

Як пояснив в судовому засіданні апеляційного суду судовий експерт, перед ним не було поставлено окремого питання щодо визначення ринкової вартості автомобіля до його пошкодження. Проте, оскільки для розрахунку величини втрати товарної вартості автомобіля необхідною є ринкова вартість автомобіля, судовий експерт визначив ринкову вартість автомобіля у розмірі 697260 гривень прийнявши значення за рекомендаціями довідника «Бюлетень автотоварознавця» (періодичний довідник, який є офіційним джерелом у вітчизняній довідниковій літературі).

Відповідно до п. 7.2 розділу VII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (далі: Методика) основним підходом, який використовується для оцінки КТЗ, є порівняльний підхід. Згідно з ним визначення вартості КТЗ на території України проводиться на підставі їх цін продажу та поточних цін пропозиції до продажу, які зазначені у вітчизняних довідниках. Зазначені ціни є статистично усередненими ціновими даними КТЗ, які були відчужені в Україні згідно з умовами, що відповідають змісту і поняттю «ринкова вартість».

При визначенні ринкової вартості КТЗ враховуються вимоги п.7.2 Методики в області необхідності використання цінових даних, що викладені у вітчизняній довідниковій літературі «Бюлетені автотоварознавця».

Відповідно до пункту 1.6 розділу I Методики поняття дійсної вартості, що вживається у судовій практиці, за своїм змістом і числовим значенням рівнозначне поняттю ринкової вартості.

Ринкова вартість КТЗ (його складників) - вартість, за яку можливе відчуження КТЗ (його складників) на ринку подібного КТЗ (його складників) на дату оцінки за договором, укладеним між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу.

Згідно з п. 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

У разі визначення вартості матеріального збитку враховується фактичний технічний стан складових частин КТЗ до події (ДТП, страховий випадок, стихійне лихо, протиправні дії, розукомплектування тощо) (абзац 2 пункту 8.4 розділу VIII Методики).

Таким чином, у висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 13/25ЕД від 01.06.2020, ринкова вартість автомобіля марки «Toyota» моделі «RAV4», 2017 року випуску, становить 697 260 грн, котру визначено експертом з довідкової літератури («Бюлетень авто товарознавця» друкована версія № 112).

Твердження представника відповідача про те, що ринкова вартість експертом не визначалася є необґрунтованими.

На обґрунтування своїх заперечень відповідач та його представник не надали належних і допустимих доказів на спростування визначеної у висновку експерта ринкової вартості КТЗ, не спростували ринкової вартості автомобіля позивача, визначеної згідно з «Бюлетенем автотоварознавця».

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Оскільки пошкоджений автомобіль було продано позивачем, тому це є свідченням відсутності наміру та можливості у ОСОБА_2 відновлювати своє порушене право користування автомобілем, шляхом виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відтак, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна, тобто втрат, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням речі (автомобіля) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК, ч. 2 ст. 1192 ЦК України).

Таким чином, судова колегія вважає, що позивач має право на стягнення збитків, розмір яких слід визначити у сумі різниці між ринковою вартістю автомобіля та вартістю продажу автомобіля (залишків) після ДТП у пошкодженому стані.

Апеляційний суд приходить до висновку, що збитки, які підлягають стягненню з відповідача, становлять 289 965 грн, котрі обчислюються наступним чином: 697 260 грн (ринкова вартість КТЗ) - 407 295 грн (вартість проданого автомобіля після ДТП) = 289 965 грн.

За таких обставин, вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню - у сумі 289 965 гривень, а також 2500,00 грн вартості послуг евакуатора, оскільки після ДТП самостійний рух автомобіля позивача був неможливий, що стверджується товарним чеком від 13.11.2019 (а.с. 36), та не заперечується відповідачем.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено судом з неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково рішення суду першої інстанції змінити у редакції цієї постанови, викласти його резолютивну частину в новій редакції, стягнувши з відповідача на користь позивача 289 965 гривень у відшкодування матеріальної шкоди, а також 2500,00 грн вартості послуг евакуатора.

Відтак, позовні вимоги задоволено на 79,5% (292465/368032,97*100=79,5%).

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позову в суді першої інстанції ОСОБА_2 було сплачено 3680,33 грн (а.с. 4), тому пропорційно до задоволеної частини вимог (79,5%) на його користь із відповідача підлягає стягненню 2925,86 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 5520,50 грн (а.с. 171), тому пропорційно до відмовленої частини вимог (20,5%) на його користь із позивача підлягає стягненню 1131,70 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У зв`язку з цим, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути різницю судового збору в розмірі 1794,16 грн (2925,86-1131,70=1794,16).

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новікова Інна Станіславівна задовольнити частково.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 10 червня 2021 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 289 965 гривень у відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, та 2500,00 гривень - вартості послуг евакуатора.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1794,16 грн у відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2022 року.

Головуюча: Судді: