З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
№ провадження 2/495/275/2022
02 грудня 2022 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Красовській А.О.
від позивачки: не з`явилася
від відповідача: не з`явився
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтини Ольги Леонідівни
про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, який вчинений під впливом помилки,
20.12.2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтини Ольги Леонідівни (далі по тексту третя особа) про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, який вчинений під впливом помилки (а.с.1-7).
Так, позивачка просить суд:
- визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.08.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованому за № 476;
- скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.08.2021 року, яка здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60002707 від 26.08.2021 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.08.2021 року було укладено договір дарування, за яким, як виявилось, що позивачка подарувала будинок АДРЕСА_1 , а відповідач прийняв вказаний будинок у дар. Між тим, подібний дарунок не відповідав волі позивачки, не входив до її планів та вона не збиралась за життя дарувати свій будинок будь-якій особі. Позивачка постійно вважала, що між нею та відповідачем тривав договір, за яким відповідач мав турбуватись за нею та доглядати її, а потім стане повноправним власником будинку. Однак, все було зроблено таким чином, що позивачка сприймала укладання договору дарування через вказану помилку саме як договір довічного утримання, а відповідач в свою чергу скористався її довірливістю, почуттям любові до нього, юридичною необізнаністю та наданий час чинить перешкоди у належному користуванні будинком.
Позивачка ОСОБА_1 , в судове засідання не з`явилася, але її представник адвокат Каланжов В.І. подав до суду заяву, згідно із якою заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю. Зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.50).
Відповідач ОСОБА_2 , відзив або заперечення на позов ОСОБА_1 до суду не надавав та в судові засідання не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.
Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог - Приватний нотаріус Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтина О.Л.в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заява, згідно із якою зазначила, що вона не є особою, у якої є матеріальна та інша зацікавленість у результатах розгляду справи, у зв`язку з чим просила розглядати справу за її відсутністю (а.с.59).
Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України).
Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України).
Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідач ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, він жодного разу не з`явився в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавав відзив, а позивачка ОСОБА_1 , не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 є тіткою відповідача ОСОБА_2 , який був зареєстрований в будинку, який належить позивачці на праві приватної власності.
Окрім відповідача в даному будинку зареєстрований син позивачки - ОСОБА_3 , який є обвинуваченим у кримінальному провадженні, яке розглядається Овідіопольським районним судом Одеської області та по відношенню до якого на момент подання позову діє міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та він перебуває в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор». Відповідач певний час перебував на службі у Збройних Силах України, а після завершення служби повернувся до дому.
За твердженням позивачки, деякий час між нею та відповідачем тривалі теплі стосунки, притаманні рідним людям та між ними була наявна дружба, взаємоповага, міцні родинні та емоційні зв`язки, у зв`язку з чим відповідач став обговорювати питання щодо їх спільного майбутнього життя, враховуючи його повернення з армії, її похилий вік та стан здоров`я, відсутність її сина, який перебуває під вартою та необхідністю утримувати житловий будинок, в якому вони всі разом проживають.
Відповідач запропонував позивачці доглядати її, дбати за нею до смерті, а в обмін на це позивачка повинна відчужити відповідачу будинок, яким він зможе користуватись, але повноцінним власником стане лише після її смерті, тобто укласти нотаріальний договір довічного утримання.
За твердженням позивачки, усі документи готував її племінник та у серпні 2021 року відвіз її до нотаріуса, де було підписано документи.
Після нотаріального оформлення документів, деякий час відносини між позивачкою та відповідачем залишались незмінними, а саме добрими, але приблизно через тиждень відповідач став образливо ставитись до позивачки, а саме між ними стали виникати сварки, непорозуміння, до конфліктів стала підключатись і дружина відповідача.
Позивачка зазначила, що згодом відповідач став створювати її несприятливі умови проживання: перекривати водопостачання до частки будинку де вона проживаю, лаятися з нею, постійно нервувати її, що призвело до її госпіталізації у лікарню.
Вказані дії відповідача позивачка сприймала як спроби вижити її з належного її будинку та вирішила звернутись до адвоката, щоб розірвати договір довічного утримання, оскільки відповідач не виконував умови по догляду за нею. Проте, з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, стало відомо, що насправді 21.08.2021 року було укладено договір дарування, за яким, як виявилось, позивачка подарувала спірний будинок відповідачу.
Між тим, позивачка наполягала, що подібний дарунок ніяк не відповідає її волі, не входив до її планів, оскільки вона не збиралась за життя дарувати свій будинок будь-якій особі. Вона постійно вважала, що між нею та відповідачем тривав договір, за яким він мав турбуватись за нею та доглядати її, а потім стане повноправним власником будинку.
За твердженням позивачки, вона сприймала укладання договору дарування через вказану помилку, а саме вважала такий договір, як договір довічного утримання. В свою чергу відповідач скористався її довірливістю, та юридичною необізнаністю тощо.
Дані обставини і стали підставою для звернення позивачки до суду з відповідною позовною заявою про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, який вчинений під впливом помилки.
Відповідно до ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно із ст.ст.203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Як встановлено в ході судового розгляду, позивачка залишилась проживати у будинку, який був за оскаржуваним договором відчужений на користь відповідача, що вказує про те, що договір не носив реальний характер; вона не має іншого житла, що підтверджує той факт, що відчуження будинку мало місце лише формально, а в реальності так й не відбулось. Крім цього, позивачка є особою похилого віку, яка потребує стороннього догляду, є хворою людиною, що підтверджується довідками та амбулаторною карткою, зверталась до відділу поліції із повідомленням про злочин, в якому виклала обставини, за якими відповідач шахрайським шляхом заволодів її будинком, позбавивши нерухомості та обернувши її свою користь.
Таким чином, судом вбачається, що в даному випадку наявні усі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами, що вказують про наявність підстав для визнання договору дарування житлового будинку, укладеним між позивачкою та відповідачем недійсним, а саме вчинений під впливом помилки.
Згідно вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтини Ольги Леонідівни про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, який вчинений під впливом помилки, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 203, 217, 229-233 Цивільного кодексу України, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Приватного нотаріуса Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтини Ольги Леонідівни про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, який вчинений під впливом помилки задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.08.2021 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованому за № 476.
Скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 26.08.2021 року, яка здійснена на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 60002707 від 26.08.2021 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.В. Мишко