Справа № 351/372/22
Номер провадження №2/351/351/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2022 року м.Снятин
Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого-судді Собка В.М.
за участі секретаря - Пустовойтової Л.Ю.
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Заболотівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Заболотівської селищної ради, про позбавлення його батьківських прав відносно їх сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка зазначає, що ще під час їх спільного проживання, відповідач ухилявся від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, а після розлучення, переїхав проживати окремо і взагалі припинив будь-яке спілкування із сім`єю та самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому після розірвання шлюбу, всі питання щодо виховання та утримання дитини, вирішувались позивачкою самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача.
А тому, позивачка вважає, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх сина.
Крім того, враховуючи, що у відповідача є заборгованість по сплаті аліментів, позивачка вважає, що із відповідача слід стягнути неустойку (пеню) за несплату аліментів у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів, де при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього зобов`язання буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною, залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Позивачка подала до суду заяву, якою позов підтримала повністю, просила його задоволити, справу просила розглядати без її участі, та зазначила, що згідна на заочний розгляд справи у відсутності відповідача.
Представник третьої особи органу опіки та піклування Заболотівської селищної ради направив до суду Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому зазаначено, що орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . А також подав до суду клопотання, яким зазначений висновок підтримав повністю, розгляд справи просив провести без участі представника третьої особи.
Позивачка подала до суду письмові пояснення, у яких зазначила, що Висновок органу опіки і піклування носить лише рекомендаційний характер, вона вказаний висновок не підтримує, наполягає на задоволенні свого позову, оскільки відповідач по справі був повідомлений про засідання органу опіки і піклування та про дату і час розгляду справи у суді, своїм батьком, однак без поважних причин не з`явився ні на засідання органу опіки і піклування ні у судові засідання, що на її думку також підтверджує той факт, що відповідач не цікавиться своїм сином, не бажає брати жодної участі у його вихованні та утриманні.
Відповідач, у встановлений судом строк, на адресу суду письмову заяву по суті спору та відзив на позовну заяву не надав, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, а тому справу слід розглянути заочно у відсутності відповідача.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось.
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог за наступних підстав.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.
Судом встановлено:
- із рішення Снятинського районного суду від 23.12.2014 вбачається, що ОСОБА_1 із ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з 12.02.2013, який на підставі цього рішення було розірвано, від спільного перебування у шлюбі у них народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 /), який проживає із матір`ю ОСОБА_1 за місцем їх реєстрації у АДРЕСА_1 (Довідка про склад сім`ї №97 від 14.02.2022;
- згідно із рішенням Снятинського районного суду, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 ;
- відповідно до Довідки Балинцівського ліцею ім. Я.Барнича №09-08/12 від 17.02.2022, ОСОБА_3 2013 р.н. навчається у даному ліцеї у 3-Б класі, про дитину піклується тільки мати ОСОБА_1 , а батько ОСОБА_2 навчанням сина не цікавиться та у ліцеї не з`являється;
- згідно із поясненнями ОСОБА_4 , батька ОСОБА_2 , та відповідно дідуся ОСОБА_3 , він зазначив, що його син ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини ще перебуваючи у шлюбі, а після розлучення, переїхав проживати окремо у Рівненьку область, де одружився і створив іншу сім`ю, а із своїми батьками та сином взагалі припинив будь-яке спілкування, від виконання своїх батьківських обов`язків самоусунувся і сам відмовляється брати участь у вихованні та утриманні свого сина. При цьому ОСОБА_4 зазначив, що позивачка ОСОБА_1 самостійно приймає усі питання щодо виховання і утримання сина.
- згідно із Висновком Органу опіки і піклування Заболотівської селищної ради, затвердженого Рішенням №321-24/2002 від 10.06.2022 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому зазначено, що дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні документи у їх сукупності, керуючись чинним законодавством України, враховуючи відсутність офіційної позиції відповідача щодо порушеного питання, інформації про стан його здоров`я, матеріальний стан тощо, діючи в інтересах дитини, орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки мотиви позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , його відповідність інтересам дитини, жінка навести не змогла.
Отже суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 дійсно з сином не спілкується, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не цікавиться його здоров`ям та життям, самоусунувся від виховання сина.
При цьому суд вважає, що висновок органу опіки і піклування носить суто рекомендаційний характер, який суд вправі не приймати до уваги, якщо виходячи із матеріалів справи вбачається протилежне із зазначеним у висновку.
Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Мати чи батько вважаються такими, що ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, якщо вони за станом свого психічного здоров`я усвідомлюють значення своїх дій та можуть керувати ними, а також якщо вони мають юридичну і фактичну можливість до вчинення відповідних дій, які становлять зміст батьківського обов`язку.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно роз`яснень, які містяться у п. 15 Постанови пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до вимог ст.164 ч.1 п.2 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Як роз`яснено у пунктах 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У судовому засіданні судом встановлено, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання свого неповнолітнього сина, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання, не цікавиться його життям та розвитком, не піклується про фізичний, духовий і моральний розвиток.
Крім того, суд вважає, що відповідач не довів своєї зацікавленості у спілкуванні із дитиною та бажанні брати участь у її вихованні та утриманні, оскільки не з`являвся на засідання органу опіки і піклування та у судові засідання для захисту своїх батьківських прав.
В результаті розгляду наданих суду відомостей та доказів, що містяться в матеріалах даної цивільної справи, судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свідомо не виконує своїх обов`язків з виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ухиляється від спілкування з ним та не надає матеріальної допомоги по утриманню дитини, вказані обставини підтверджують обґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до ч. 2, 3 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що в інтересах неповнолітньої дитини, з метою захисту її прав, вимога позивачки про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_3 підлягає до задоволення.
Крім того сторін слід попередити, що статтею 168 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду особам, які позбавлені батьківських прав, може бути дозволено побачення з дитиною. Якщо поведінка такої особи щодо утримання та виховання своєї дитини зміниться, за правилами ст.169 Сімейного кодексу України останній не позбавлений права звернутися до суду з позовом про поновлення у батьківських правах.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 пені за несплату аліментів, то слід зазначити наступне.
Розмір та вид відповідальності за прострочення сплати аліментів встановлено ч.1 ст.196 СК України. Так, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Відповідно до ч.3 ст.195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом.
При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст.196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили, при наявності вини платника аліментів за прострочення у їх сплаті.
У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена уст. 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.
Таким чином, виходячи зі змісту ст.196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 264 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.
За правовою природою аліментні зобов`язання - це періодичні платежі, які боржник зобов`язаний сплачувати щомісяця і несвоєчасна сплата яких передбачає настання негативних наслідків матеріального характеру у вигляді стягнення неустойки (пені).
За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.
Оскільки неустойка у виді пені обчислюється у відсотках від суми невиконаних або неналежно виконаних зобов`язань, які виникають у боржника щомісяця, то й пеня має триваючий характер і обчислюється за прострочення кожного зобов`язання окремо.
У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.
Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.
Пеня за заборгованість по сплаті аліментів, нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.
Вказаний висновок, який викладеній у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18), враховується судом в порядку ч.4ст.263 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, а тому, беручи до уваги, що при подачі позову ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 992,40 грн., що підтверджується квитанцією №8194-2968-1513-6475 від 09.03.2022, отже вимогу позивачки щодо стягнення в її користь судових витрат слід задоволити, а саме з відповідача ОСОБА_2 у користь позивачки ОСОБА_1 слід стягнути 908,00 грн. сплаченого судового збору.
З ч.6 ст.141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З п.3 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення аліментів.
Враховуючи те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 992,40 грн. судового збору в користь держави.
На підставі викладеного та керуючись ст. 141, 150, 155, 157, 164, 165, 166, 168, 180, 196, 243 Сімейного Кодексу України, ст. 55, 58, 60, 63, 64, 549 ЦК України, ст. 12, 81, 89, 211, 259, 263-265 ЦПК України суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки і піклування Заболотівської селищної ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - задоволити повністю.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав, відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Роз`яснити, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 судові витрати у розмірі 992,40 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 992,40 грн. судового збору в дохід держави.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий: Василь СОБКО