К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2022 року місто Київ

справа № 940/266/20

апеляційне провадження № 22-ц/824/10857/2022

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Нежури В.А.,

за участю секретаря судового засідання: Осінчук Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тетіївського міськрайонного суду Київської області у складі судді Косович Т.П. від 29 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину (витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень),

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання довіреності недійсною, визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину (витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень).

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача померла мати ОСОБА_6 , після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 .

Після смерті матері він перебував в тяжкому психологічному та емоційному стані, цілковитому розпачі та розгубленості. Внаслідок вживання алкоголю хворів на психічні та

поведінкові розлади, внаслідок чого не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

2 серпня 2017 року ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на пропозицію своєї однокласниці ОСОБА_2 , видав на неї та ОСОБА_3 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстраційним номером 379, на ведення його справ по оформленню спадщини на квартиру.

Однак ОСОБА_2 , скориставшись його безпорадним станом та змовившись зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_3 , ввела його в оману, він думав, що видає довіреність лише на оформлення спадщини після смерті матері, а не на продаж квартири. Відповідачі явно бажали приховати справжні наміри та характер своїх дій, спрямованих на незаконне безоплатне заволодіння квартирою, прагнучи завуалювати свій дійсний умисел під допомогу в оформленні спадкових прав.

Приватний нотаріус ОСОБА_4, посвідчуючи довіреність від 2 серпня 2017 року, не перевірила його цивільну дієздатність, не встановила дійсні наміри кожної з сторін до вчинення правочину, який посвідчується, та не роз`яснила відповідних норм законодавства України, про що свідчить використання шаблону довіреності, в який не внесено законодавчі зміни, ЗУ "Про податок з доходів фізичних осіб" втратив чинність 1 січня 2011 року.

Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, 7 березня 2018 року ОСОБА_2 на підставі довіреності продала квартиру своєму цивільному чоловіку ОСОБА_3 за 49 000 грн.

При цьому волевиявлення ОСОБА_1 на продаж квартири не було, відповідачі діяли недобросовісно, правочин було вчинено на шкоду довірителя, внаслідок зловмисної домовленості відповідачів. Квартира була продана за ціною 49 000 грн., що майже в два рази нижче її експертної оцінки, крім того позивач жодних коштів за її продаж не отримав.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсною довіреність від 2 серпня 2017 року на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 7 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; застосувати наслідки недійсності правочину, витребувавши у ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати рішення державного нотаріуса Тетіївської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 7 березня 2018 року № 40045032 за ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тетіївського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності факту підписання довіреності у стані, коли він не

усвідомлював вчинення своїх дій та не міг керувати ними. Підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним також немає, оскільки на підставі довіреності ОСОБА_2 була уповноважена на продаж квартири за ціною, визначеною на її розсуд, позивач отримав від неї кошти за продаж, а тому правочин був вчинений в інтересах ОСОБА_1 і його права при цьому порушені не були.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що жодних підстав для написання довіреності на відповідачів у нього не було, допомогу в оформлення спадкових справ йому не надавали, вони скористались його станом для заволодіння в подальшому квартирою. Поза увагою суду залишилися висновки експертів, якими встановлено, що ОСОБА_1 на час посвідчення довіреності в повній мірі не був здатний усвідомлювати свої дії та передбачати їх наслідки. Суд не врахував медичну документацію згідно якої ОСОБА_1 5 разів перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом "психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю", не врахував звернення лікаря-нарколога Тетіївської центральної районної лікарні ОСОБА_13. до Тетіївського районного суду Київської області про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до Київського обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання в смт. Глеваха Київської області. Усі ці докази вказують на неадекватну поведінку та вчинки позивача.

Суд не звернув увагу на те, що ціна продажу квартири визначена в розмірі 49 000 грн., що в двічі менше від її ринкової вартості, однак навіть цих грошей позивач не отримував. Наявна в матеріалах справи копія розписки про передачу позивачу грошових коштів в розмірі 60 000 грн. не має жодного відношення до продажу квартири, кошти ним в такій сумі не отримані, писав її не він. Договір купівлі-продажу є недійсним і з тих підстав, що у супереч частини 3 статті 238 ЦПК України він укладений між його представниками в їх же інтересах, оскільки квартиру придбав ОСОБА_3 , який є цивільним чоловіком ОСОБА_2 .

Суд безпідставно не викликав в судове засідання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 Судом також порушено строки розгляду справи, зокрема через безпідставні відкладення розгляду справи у зв`язку із неявками сторони відповідачів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 заперечує проти доводів позивача, оскільки вони не спростовують висновок суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, проте подала клопотання про розгляд справи без її участі, проти задоволення апеляційної скарги заперечує.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

На підставі довіреності від 2 серпня 2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 (реєстровий номер 379), ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 або ОСОБА_3 вести його справу по оформленню його спадкових прав на квартиру АДРЕСА_1 , що залишилася після смерті матері ОСОБА_6 , та продати цю кватиру за ціною та на умовах на свій розсуд.

Для цього у довіреності надано їм право від імені позивача подавати заяви, документи, довідки у відповідні установи та організації, отримувати довідки, документи, розписуватись за нього, тощо. Довіреність видана терміном на п`ять років і дійсна до 2 серпня 2022 року.

1 лютого 2018 року державним нотаріусом Тетіївської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 .

16 лютого 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 виконавчим комітетом Тетіївської міської ради його знято з реєстрації місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується карточкою прописки за формою 16 (том І а.с. 72) та копією довідки виконавчого комітету Тетіївської міської ради від 28 лютого 2020 року № 517 (том І а.с. 73).

7 березня 2018 року між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_5, реєстраційний номер 2-267 (том І а.с. 75-77).

Пунктом 4 договору встановлено, що експертна оцінка предмета договору складає 98 180 грн.

У пункті 3 договору сторони погодили, що продаж квартири вчинено за 49 000 грн. Сторони засвідчили, що вони обізнані про рівень ринкових цін на аналогічне нерухоме майно, за їх розсудом визначена в договорі ціна є справедливою, виваженою і відповідає їх дійсним намірам, є остаточною і зміні не підлягає.

15 березня 2018 року ОСОБА_1 написав розписку про отримання від ОСОБА_2 коштів від продажу його квартири в сумі 60 000 грн. (том 1 а.с. 147).

Згідно інформаційної довідки від 6 лютого 2020 року № 199252180 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 7 березня 2018 року ОСОБА_3 (том 1 а.с. 74).

Вважаючи, що ОСОБА_2 обманним шляхом, зловживаючи довірою, заволоділа його квартирою, чим заподіяла матеріальний збиток, ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів, на підставі чого Тетіївським ВП Сквирського ВП ГУНП в Київській області 5 березня 2020 року було порушене кримінальне провадження № 0000077 за частиною 1 статті 190 КК України, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (том 1 а.с. 88).

Згідно копії довідки лікаря Тетіївської центральної районної лікарні ОСОБА_13. від 28 лютого 2020 року № 139, ОСОБА_1 перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога з 2011 року в зв`язку з психічними та поведінковими розладами внаслідок вживання алкоголю (том І а.с. 67).

Ухвалами Тетіївського районного суду Київської області від 1 серпня 2017 року, 11 серпня 2017 року, 22 серпня 2017 року відмовлено у відкритті проваджень за заявами лікаря Тетіївської центральної районної лікарні ОСОБА_13. про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 для проведення курсу лікування до Київського обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання в смт. Глеваха Київської області.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради "Обласне психіатрично-наркологічне медичне обєднання" від 29 вересня 2021 року № 118-ц, складеного судовими експертами Глубоковою Н.А., Трохманенко Л.М. , Тітовим С.О., під час підписання довіреності (2 серпня 2017 року) ОСОБА_1 страждав на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності від алкоголю, активна залежність. Враховуючи дані анамнезу, ці розлади на теперішній час є хронічними та стійкими. Ступінь цих розладів у нього під час підписання довіреності (2 серпня 2017 року) був таким, що істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Внаслідок залежності від алкоголю у ОСОБА_1 знизилися інтелектуальні можливості та прогностичні здібності, його мотиваційна сфера та сфера потреб направлена на придбання спиртного, а тому під час підписання довіреності (2 серпня 2017 року) на ім`я ОСОБА_2 він не був здатний повною мірою вільно та усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями. У ОСОБА_1 під час підписання довіреності (2 серпня 2017 року) на ім`я ОСОБА_2 внаслідок зловживання спиртними напоями був змінений нормальний (фізіологічний) перебіг його когнітивних процесів, мислення та емоційно-вольової і мотиваційної сфери, що знижувало його здатність розуміти характер і

фактичний зміст власних дій, керувати ними та передбачати їх наслідки (том 2 а.с. 192-198).

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини 1 статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно може призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням сторін.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина 6статті 81 ЦПК України).

Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 (провадження № 61-20649св19).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи комунального закладу Київської обласної ради "Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання" від 29 вересня 2021 року № 118-ц, складеного судовими експертами Глубоковою Н.А., Трохманенко Л.М. , Тітовим С.О. , у ОСОБА_1 внаслідок зловживання спиртними напоями, станом на момент підписання оскаржуваної довіреності, була знижена здатність розуміння характеру і фактичного змісту власних дій, керування ними та передбачення їх наслідків.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Вказаний вище висновок судово-психіатричної експертизи підтверджує лише ту обставину, що в результаті тривалого вживання алкоголю ОСОБА_1 мав знижену здатність до розуміння своїх дій, а не абсолютну неспроможність їх розуміння.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264, ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, врахував наявні в матеріалах справи докази, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про

відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки ОСОБА_1 був здатен розуміти значення своїх дій і ним не доведено відсутність волевиявлення на їх вчинення.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що матеріали справи містять достатньо доказів, які підтверджують тривале зловживання позивачем алкоголю, в результаті чого він не усвідомлював значення своїх діє є необґрунтованими, оскільки суттєве значення у даному випадку має перебування особи у такому стані саме на момент вчинення правочину, що у даному випадку є недоведеним.

Фактично доводи апеляційної скарги в цій частині є тотожними вимогам позову та зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав повну та об`єктивну оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Твердження скаржника про злочинну змову відповідачів з метою заволодіння його квартирою є безпідставними, оскільки з матеріалів справи (зокрема з самої довіреності від 2 серпня 2017 року) убачається, що позивач мав не меті продати квартиру, за що в подальшому він отримав грошові кошти і це підтверджується власноручно написаною ним розпискою.

Посилання на те, що розписка про отримання грошових коштів від продажу кватири написана іншою особою нічим не підтверджені. При цьому під час розгляду справи позивач не заявляв клопотання щодо проведення почеркознавчої експертизи відповідного доказу.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу квартири, у супереч частини 3 статті 238 ЦПК України, укладений між його представниками в їх же інтересах, також є необґрунтованими, оскільки у даному правочині ОСОБА_3 виступав не як представник позивача, а діяв від власного імені та в своїх інтересах.

Посилання у апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, а тому також відхиляються судом апеляційної інстанції.

У прийнятті даної постанови суд апеляційної інстанції керується й принципом resjudicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 3 грудня 2003 року у справі "Рябих проти Росії", від 9 листопада 2004 року у справі "Науменко проти України", від 18 листопада 2004 року у справі "Праведная проти Росії", від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України", від 3 квітня 2008 року у справі "Понамарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статі 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: