Постанова

Іменем України

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 369/13458/20

провадження № 61-7794св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року у складі судді Волчка А. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2022 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Верланова С. М., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» (далі - ТзДВ «СК «Гардіан») про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, посилаючись на те, що 03 жовтня 2019 року близько 11 год. 00 хв. на автомобільній дорозі місцевого значення Ружин - Рогачі на відстані 3,300 км від села Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку села Топори Ружинського району Житомирської області водій ОСОБА_2 , керуючи автобусом «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 , який є її батьком. Від отриманих травм ОСОБА_3 помер в Ружинській центральній районній лікарні. Постановою слідчого слідчого відділення Ружинського відділення поліції Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі - СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області) капітана поліції Давидюк О. О. від 29 квітня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000239, від 03 жовтня 2018 року за фактом дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_3 , закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Відповідно до частини п`ятої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки в даному випадку завдання шкоди не пов`язане з непереборною силою або умислом потерпілого, то вона має право на відшкодування шкоди. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована в ТзДВ «Глобус» за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів № АО1724645 та №АО1192407. На день настання страхового випадку статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було встановлено мінімальну заробітну плату з 1 січня 2019 року в розмірі 4 173 грн. Тому відповідно до положень пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV) загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , становить 50 076 грн, а право на отримання такого страхового відшкодування має його дружина ОСОБА_4 та його дочки - вона, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частинах по 10 015,20 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ТзДВ «СК «Гардіан» на свою користь 10 015,20 грн страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті її батька ОСОБА_3 .

У відзиві на позовну заяву ТзДВ «СК «Гардіан» заперечило проти позову та просило відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій самого ОСОБА_3 , які полягали в порушенні ним Правил дорожнього руху (далі - ПДР). Саме ОСОБА_3 своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджується результатами експертних досліджень та постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О. О. від 29 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000239, від 03 жовтня 2018 року за фактом ДТП, внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_3 . Відсутність в ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його транспортного засобу з велосипедистом ОСОБА_3 не залежало від нього, що згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV виключає обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що шкоду ОСОБА_3 було заподіяно внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що полягали в порушені пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР. ОСОБА_3 своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертного дослідження. Крім того, відсутність в ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його транспортного засобу з велосипедистом не залежало від його волі. Таким чином, в матеріалах справи наявні докази того, що в діях велосипедиста ОСОБА_3 є порушення ПДР, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням ДТП, під час якої йому заподіяно шкоди. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18. З огляду на викладене в ОСОБА_2 не настала цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану ОСОБА_3 . Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону № 1961-IV страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону. Посилання позивача на те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність без вини власника такого джерела, є безпідставним та спростовується змістом постанов Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 751/8121/17, від 10 січня 2019 року у справі № 500/2095/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 757/59802/16-ц, від 01 лютого 2018 року у справі № 126/1439/17.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р. Р. залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

13 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. Р. подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. Р. вказав, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20, від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21, за змістом яких володілець джерела підвищеної небезпеки чи особа відповідальна за шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, зобов`язані довести що шкода, завдана таким джерелом, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Факт наявності непереборної сили або умислу потерпілого мають бути підтверджені належними доказами. При цьому відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП не може вважатися непереборною силою. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Крім цього, представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. Р. зазначив, що наявні підстави для відступу від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, оскільки наведені у вказаній постанові висновки є помилковими і спростовані десятками судових рішень Верховного Суду, в яких викладені протилежні правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

У вересні 2022 року ТзДВ «СК «Гардіан» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18 не суперечать правовим висновкам, на які послався позивач в касаційній скарзі, між цими постановами Верховного Суду відсутні будь-які протиріччя, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги про наявність підстав для відступу від правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, не заслуговують на увагу. У справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, дотримавшись приписів цивільного процесуального законодавства, здійснили повне та всебічне дослідження ключового доказу у справі, а саме постанови слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О. О. від 29 квітня 2020 року про закриття кримінального провадження та дійшли справедливого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на технічну неможливість водія ОСОБА_2 уникнути зіткнення через аварійну ситуацію, створену ОСОБА_3 .

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

01 вересня 2022 року справа № 369/13458/20 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 03 жовтня 2019 року близько 11 год. 00 хв. на автомобільній дорозі місцевого значення Ружин - Рогачі на відстані 3,300 км від села Заріччя Ружинського району Житомирської області в напрямку села Топори Ружинського району Житомирської області водій ОСОБА_2 , керуючи автобусом «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_3 . Від отриманих внаслідок ДТП травм ОСОБА_3 помер в Ружинській центральній районній лікарні, про що було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 03 жовтня 2019 року.

03 жовтня 2019 року слідчим СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області були внесені відомості до ЄРДР за № 0000239 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована у ТзДВ «Глобус» за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів № АО1724645 та №АО1192407.

Позивач ОСОБА_1 є дочкою загиблого велосипедиста ОСОБА_3

20 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надіслав ТзДВ «СК «Гардіан» повідомлення про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування моральної шкоди в сумі 10 015,20 грн, однак листом від 17 серпня 2020 року № 17/08/20/8 ТзДВ «СК «Гардіан» відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу.

Постановою слідчого СВ Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області капітана поліції Давидюк О. О. від 29 квітня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000239, від 03 жовтня 2018 року за фактом ДТП, внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_3 , було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК України.

У вищевказаній постанові слідчого зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що згідно з висновком експертизи технічного стану транспортного засобу № 3/1086 від 21 листопада 2019 року на момент ДТП гальмівна система, рульове керування, ходова частина автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилися в технічно працездатному стані. В процесі дослідження технічного стану автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних несправностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і настанням ДТП.

За висновком транспортно-трасологічної експертизи № 3/1087 від 21 листопада 2019 року зовнішнім оглядом автобуса «Рута-25» визначена наявність слідів і пошкоджень ударно-динамічного характеру, які сконцентровані в його передній лівій кутовій частині і виражені слідами тертя металу, розламу та тріщин полімерних матеріалів. При цьому загальний напрямок слідоутворюючої сили, що спричинила вищевказані сліди та пошкодження ударно-динамічного характеру був спрямований спереду назад та під кутом зліва направо відносно повздовжньої вісі транспортного засобу. Сліди та пошкодження ударно-динамічного характеру мають єдиний механізм утворення і, виходячи з обставин пригоди, могли утворитися в процесі контакту наданого на дослідження транспортного засобу з велосипедом «Спутник». Первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся між передньою лівою кутовою частиною (переднє ліве крило, передній бампер) автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з правою частиною велосипеда «Спутник» (права рукоятка рульової труби, переднє колесо), в момент первинного контакту кут між поздовжньою віссю автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та поздовжньою віссю велосипеда «Спутник» визначався рівнем близько 39 ± 5°. З технічної точки зору місце наїзду автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на велосипед «Спутник» в повздовжньому напрямі розташовані на деякій відстані перед утворенням плями бурого кольору (позначено на схемі № 1), більш точніше вказати місце наїзду не виявилося можливим у зв`язку з відсутністю характерної слідової інформації, на підставі якої можна надати категоричний висновок.

Згідно з висновком експертизи обставин і механізму ДТП № 3/1095 від 06 грудня 2019 року швидкість руху автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена за довжиною слідів гальмування, складає не менше 58,2 км/год, в наведених дорожніх умовах (в усіх наведених варіантах), водій автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_3 шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. В даній дорожній обстановці водію автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 ,, ОСОБА_2 необхідно було діяти відповідно до вимог пункту 12.3 ПДР. З технічної точки зору в діях водія автобуса «Рута-25» ОСОБА_2 не вбачається невідповідності дій технічним вимогам пункту 12.3 ПДР. В даній дорожній обстановці велосипедисту ОСОБА_3 необхідно було діяти відповідно до вимог пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР. В наведеній дорожній обстановці оцінка дій велосипедиста ОСОБА_3 не потребує спеціальних технічних пізнань з області судової автотехніки. З технічної точки зору при заданих вихідних даних причинному зв`язку з настанням ДТП є рух велосипедиста ОСОБА_3 в напрямку смуги руху автобуса «Рута-25» під керуванням ОСОБА_2 , в момент знаходження останнього від місця наїзду на відстані, недостатній для зупинки транспортного засобу з метою запобігання наїзду.

За висновком комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 27-11/2-144 від 20 лютого 2020 року при зовнішньому огляді автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , сила деформації направлена спереду назад та під кутом зліва направо відносно повздовжньої вісі транспортного засобу. При зовнішньому огляді велосипеда «Спутник» сила деформації направлена ззаду наперед та під кутом справа наліво відносно повздовжньої вісі переднього колеса велосипеда. Проаналізувавши показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , можна дійти висновку, що вони не суперечать частині показань щодо зміни напрямку руху велосипедиста справа наліво відносно автобуса. Враховуючи характеристики та локалізацію виявлених на трупі тілесних ушкоджень, слід рахувати, що в даному конкретному випадку було бокове, попутно-перехресне зіткнення між передньою лівою кутовою частиною автобуса «Рута-25» та правою частиною велосипеда «Спутник» при умові знаходження ОСОБА_3 на місці водія даного велосипеду.

Згідно з актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, № 121 від 03 жовтня 2019 року на момент огляду (03 жовтня 2019 року о 15 год 40 хв.) водій ОСОБА_2 перебував у тверезому стані.

Проведеним у кримінальному провадженні досудовим розслідуванням не встановлено невідповідностей в діях водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 вимогам ПДР, які перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням вказаної ДТП. У причинному зв`язку з настанням даної ДТП перебуває рух велосипедиста ОСОБА_3 в напрямку смуги руху автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 в момент його знаходження від місця наїзду на недостатній відстані для зупинки транспортного засобу з метою запобігання наїзду.

Відповідно до пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР велосипедисти повинні виконувати вимоги цих Правил, що стосуються водіїв або пішоходів. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу. Транспортні засоби, швидкість руху яких не повинна перевищувати 40 км/год або які з технічних причин не можуть розвивати таку швидкість, повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується обгін, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом. Рух по проїзній частині на велосипедах, мопедах, гужових возах (санях) і вершникам дозволяється лише в один ряд по правій крайній смузі якомога правіше, за винятком випадків, коли виконується об`їзд. Поворот ліворуч та розворот дозволяється на дорогах з однією смугою для руху в кожному напрямку і без трамвайної колії посередині. Дозволяється рух по узбіччю, якщо це не створить перешкод пішоходам.

Згідно з пунктом 12.3 ПДР у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку про те, що ДТП сталася внаслідок протиправних дій самого ОСОБА_3 , які полягали в порушенні ним ПДР. Саме ОСОБА_3 своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджується результатами експертних досліджень.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Згідно з частиною першою статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон № 1961-IV.

Статтею 3 Закону № 1961-ІV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону № 1961-ІV).

Відповідно до статті 5 Закону № 1961-ІV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-ІV).

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-ІV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г»" і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону № 1961-ІV відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті її батька ОСОБА_3 . При цьому місцевий суд вважав, що шкоду було заподіяно внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, які полягали в порушені ним пунктів 6.7, 10.1, 11.3, 11.7, 11.14 ПДР, а відсутність в ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, так як в даному випадку зіткнення його транспортного засобу з велосипедистом не залежало від його волі.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд також зазначив, що саме ОСОБА_3 своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджується наявними у матеріалах справи результатами експертних досліджень. Відсутність в ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з велосипедистом ОСОБА_3 не залежало від нього, що згідно з положеннями статті 32 Закону № 1961-ІV виключає обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду.

Однак вказані висновки апеляційного суду ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.

В апеляційній скарзі на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 листопада 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. Р. посилався на те, що дії потерпілого ОСОБА_3 є звичайною грубою необережністю і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що потерпілий свідомо передбачав, бажав або допускав настання негативних для себе наслідків. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про завдання шкоди внаслідок непрямого умислу самого потерпілого. Крім того, відсутність у водія ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП не є непереборною силою. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає відповідальність без вини власника такого джерела підвищеної небезпеки, а оскільки цивільно-правова відповідальність водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 була застрахована в ТзДВ «Глобус», то на страховика покладається обов`язок відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну внаслідок смерті її батька.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, на які послався заявник в касаційній скарзі.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_3 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком. Тому висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що шкоду ОСОБА_3 було заподіяно внаслідок непрямого умислу самого потерпілого, є непереконливим, так як вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, як підстава для звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

Тому Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність у водія автобуса «Рута-25», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 та від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21, на які послався заявник в касаційній скарзі.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, не з`ясував коло осіб, які відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV мають право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , не перевірив доводів сторони позивача про те, що загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю ОСОБА_3 , становить 50 076 грн, з яких ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню 10 015,20 грн, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, доводи заявника про те, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20, від 06 липня 2022 року у справі № 442/3107/21, є обґрунтованими.

При цьому аргументи касаційної скарги про необхідність відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частин другої, п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

У рішенні від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95, пункт 70) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Такі висновки сформульовано в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (див. постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).

За змістом постанови від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову фізичної особи - потерпілого, який був винуватцем ДТП, до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Саламандра-Україна» про відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В судових рішеннях у вказаній справі суди послалися на положення статей 22, 23 Закону № 1961-ІV та виходили з того, що позивач усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, так як, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків.

На відміну від справи № 532/1374/18, у справі, яка переглядається, позивач не була учасником ДТП, а звернулася до суду з позовом до ТзДВ «СК «Гардіан» як до страховика забезпеченого транспортного засобу про відшкодування шкоди, заподіяної смертю її батька, з підстав, передбачених пунктом 27.3 статті 27 Закону № 1961-ІV. Крім того, як зазначено вище, у справі, яка переглядається, суди не встановили обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_3 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на викладене висновки щодо застосування норм права, які містяться в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судами в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі № 532/1374/18.

Таким чином, Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені заявником аргументи для відступу від висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим у справі, яка переглядається, Верховний Суд визнає, що суди попередніх інстанцій помилково послалися на правові висновки, викладені у згаданій постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд. Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув усіх порушень, допущених місцевим судом під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р. Р. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а також - клопотання ТзДВ «СК «Гардіан» про зменшення цих витрат.

В касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Лабик Р. Р. просив стягнути з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн, понесених у зв`язку з розглядом справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

21 жовтня 2022 року ТзДВ «СК «Гардіан» подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду клопотання про зменшення витратна професійну правничу допомогу, в якому просило відмовити в задоволенні вимог представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Р. Р. про стягнення з ТзДВ «СК «Гардіан» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн.

Клопотання не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частинами першою-третьою, тринадцятою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи, що в цій справі Верховний Суд не змінював рішення судів попередніх інстанцій та не ухвалював нове, а направив справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами нового розгляду справи апеляційним судом та ухвалення остаточного рішення по суті спору, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2022 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відмовити в задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Лабика Руслана Романовича про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Відмовити в задоволенні клопотання Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийІ. М. Фаловська
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук