Дата документу 08.06.2022 Справа № 333/6209/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6209/20 Головуючий у 1 інстанції Михайлова А.В.
Провадження № 22-ц/807/57/22 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «РАССВЕТ» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «РАССВЕТ» про визнання строкового трудового договору укладеним, стягнення невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за затримання розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «РАССВЕТ» про визнання строкового трудового договору укладеним, стягнення невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за затримання розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що з 01 серпня 2011 по 28 лютого 2020 він працював на посаді сторожа в АТ «Рассвет», , юридична адреса: вул. Парамонова, 15-а, м. Запоріжжя, інд. 69059, адреса для листування: вул. Олександра Пивоварова, 4, м. Запоріжжя, інд. 69035 (далі-Підприємство).

Фактично він працював на території Підприємства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

До його посадових обов`язків входило здійснення відкритого візуального спостереження об`єкту, стеження за санітарним станом місць загального користування, прибирання сміття на прилеглій території по АДРЕСА_1 .

28.02.2020 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі поданої ним заяви.

Але, Підприємство з позивачем в день звільнення не розрахувалося, про нараховані суми, належні йому при звільненні, його повідомили, про що свідчить копія оборотно-сальдової відомості по рахунку 661. На момент звільнення позивача, сума заборгованості по заробітній платі разом з компенсацією за невикористану відпустку становила 6 187 грн. 43 коп.

Після проведеної перевірки Управлінням з питань праці Запорізької міської ради, 05.08.2020 року позивачеві було виплачено заборгованість по заробітній платі в сумі 5187 грн. 43 коп.

Після свого фактичного звільнення, ОСОБА_1 працював на тому ж підприємстві за договорами підряду без укладення трудового договору. Дана обставина підтверджується копіями цих договорів, замовлень, актів приймання-передачі виконаних робіт та відповіддю Управління з питань праці Запорізької міської ради. Його робоче місце не змінилося, фактично позивач виконував ті ж самі обов`язки сторожа.

Так, відповідно до Договору підряду № 7 від 02.03.2020 року, ОСОБА_1 працював в АТ «Рассвет» з 02.03.2020 по 31.03.2020. Свою роботу виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 7 від 02.03.2020 року, та замовлення № 1 від 02.03.2020 року. За виконану роботу позивач повинен був отримати 2 400 грн., але зазначені кошти він не отримав.

Згідно Договору підряду № 14 від 01.04.2020 року, позивач працював в АТ «Рассвет» з 01.04.2020 по 30.04.2020. Свою роботу виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 14 від 30.04.2020 року, та замовлення № 1 від 01.04.2020 року. За виконану роботу він повинен був отримати 2 400 грн., але зазначені кошти позивач не отримав.

Згідно Договору підряду № 25 від 30.04.2020 року, ОСОБА_1 працював в АТ «Рассвет» з 01.05.2020 по 31.05.2020. Свою роботу позивач виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 25 від 30.04.2020 року, та замовлення № 1 від 30.04.2020 року. За виконану роботу він повинен був отримати 2 400 грн., але зазначені кошти не отримав.

Згідно Договору підряду № 30 від 01.06.2020 року, позивач працював в АТ «Рассвет» з 01.06.2020 по 30.06.2020. Свою роботу він сумлінно виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 30 від 30.04.2020 року, та замовлення № 1 від 01.06.2020 року. За виконану роботу він повинен був отримати 2 400 грн., але зазначені кошти не отримав.

Усього за даними договорами підряду позивач мав отримати 9 600 гривень, які йому не виплат. Зайшовши до свого електронного кабінету на сайті Пенсійного фонду України, ОСОБА_1 побачив, що з належних йому сум заробітної плати та сум, які позивач у справі повинен був отримати за договорами підряду, АТ «Рассвет», сплачено ЄСВ. Сума оплати за його працю, яка була вказана в Договорах, була майже вдвічі меншою за мінімальну заробітну плату.

На думку позивача, дані договори підряду є прихованими трудовими відносинами, які спрямовані на те, щоб свідомо порушувати трудові права працівника: сплачувати заробітну плату в розмірі, який менший за мінімальну заробітну плату, встановлену ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», не надавати працівникові оплачувану відпустку, не оплачувати лікарняні.

Також, позивач вважає, що йому заподіяно моральну (немайнову шкоду) яка полягає в моральних стражданнях, які полягають в душевних переживаннях відносно протиправної поведінки відповідача відносно нього: на протязі тривалого часу йому не виплачувалася заробітна плата, через що він не міг на належному рівні утримувати свою родину. Через нестачу коштів в родині постійно виникали побутові конфлікти. Для захисту своїх порушених прав позивач був змушений звертатися за професійною правничою допомогою до адвоката, до органів Держпраці та до правоохоронних органів. Навіть після проведеної перевірки Управління з питань праці ЗМР у серпні-вересні 2020 року, роботодавець не в повному обсязі вжив заходів щодо відновлення трудових прав позивача: йому не виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та заробіток за договорами підряду.

Просив суд визнати укладеним на строк з 01.03.2020 року по 30.06.2020 року трудовий договір між ним та АТ «РАССВЕТ» за роботу на посаді сторожа за договорами підряду та зобов`язати АТ «РАССВЕТ», внести відповідний запис до його трудової книжки, а також стягнути з Акціонерного товариства «РАССВЕТ» на його користь грошову компенсацію за затримання розрахунку при звільненні в сумі 35 759,10 грн., заробітну плату за виконання робіт за договорами підряду в сумі 18 892,00 грн., грошову компенсацію за затримання розрахунку при звільненні за договорами підряду в сумі 28 787,2 грн., моральну шкоди в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано укладеним на строк з 01.03.2020 року по 30.06.2020 року трудовий договір між ОСОБА_1 та АТ «РАССВЕТ» за роботу на посаді сторожа за договорами підряду та зобов`язати АТ «РАССВЕТ» внести відповідний запис до його трудової книжки.

Стягнуто з АТ «РАССВЕТ» на користь ОСОБА_1 :

- грошову компенсацію за затримання розрахунку при звільненні в сумі 25 766,54 грн.

- заробітну плату за виконання робіт за договорами підряду в сумі 18 892,00 грн.

- грошову компенсацію за затримання розрахунку за договорами підряду в сумі 20 465,90 грн.

- моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн.

Стягнути з АТ «РАССВЕТ» на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1542,04 грн. та витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 4 700,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «РАССВЕТ» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в частині визнання укладеним на строк з 01.03.2020 року по 30.06.2020 року трудовий договір між ОСОБА_1 та АТ «РАССВЕТ» за роботу на посаді сторожа за договорами підряду та зобов`язати АТ «РАССВЕТ» внести відповідний запис до його трудової книжки, стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за виконання робіт за договорами підряду в сумі 18 892,00 грн., грошової компенсації за затримання розрахунку за договорами підряду в сумі 20 465,90 грн., та моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн. скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

ОСОБА_1 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з порушення трудових прав позивача, які полягають у невиплаті належних позивачеві сум компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також коштів, які він заробив за договорами підряду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 01 серпня 2011 по 28 лютого 2020 позивач працював на посаді сторожа в АТ «Рассвет» ( а.с.9)

Фактично він працював на території АТ «Рассвет», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

До посадових обов`язків позивача входило здійснення відкритого візуального спостереження об`єкту, стеження за санітарним станом місць загального користування, прибирання сміття на прилеглій території по АДРЕСА_1 .

28 лютого 2020 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі поданої ним заяви.

Судом першої інстанції вірно визначено правовідносини, що виникли між сторонами та норми, що їх регулюють.

Так, в силу приписів ч. 1 ст. 47 вказаного Кодексу, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що АТ «Рассвет», з позивачем в день звільнення не розрахувалося, про нараховані суми, належні йому при звільненні, позивача повідомили, про що свідчить копія оборотно-сальдової відомості по рахунку 661. Вказані обставини відповідачем не спростовані.

На момент звільнення ОСОБА_1 , сума заборгованості по заробітній платі становила 10 020 грн. 64 коп.

Згідно даної відомості, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 25 766,64 грн.(а.с.45 )

Встановлено, що 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 було виплачено заборгованість по заробітній платі, що не заперечується сторонами.

Кількість робочих днів до фактичного розрахунку за позивачем складає 108 днів, середньоденний заробіток 238,58 грн.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції вірно встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 25 766,64 грн.

Таким чином, Відповідач зобов`язаний був при звільненні позивача виплатити всі сум, що йому належать, у день звільнення, у зв`язку з чим підлягає цивільній відповідальності, що передбачена ст.117 КЗпП України у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що після свого звільнення, ОСОБА_1 фактично продовжував працювати на тому ж підприємстві за договорами підряду без укладення трудового договору.

Вказана обставина підтверджується копіями цих договорів, замовлень, актів приймання-передачі виконаних робіт та відповіддю Управління з питань праці Запорізької міської ради. Його робоче місце не змінилося, фактично він виконував ті ж самі обов`язки сторожа і в тому ж самому обсязі, що і раніше, тобто до звільнення.

Відповідно до Договору підряду № 7 від 02.03.2020 року, позивач працював в АТ «Рассвет» з 02.03.2020 по 31.03.2020. Свою роботу виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 7 від 02.03.2020 року, та замовлення № 1 від 02.03.2020 року. За виконану роботу позивач повинен був отримати 2 400 грн.(а.с. 11-12)

За Договором підряду № 14 від 01.04.2020 року, ОСОБА_1 працював в АТ «Рассвет» з 01.04.2020 по 30.04.2020. Свою роботу позивач виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 14 від 30.04.2020 року, та замовлення № 1 від 01.04.2020 року. За виконану роботу він повинен був отримати 2 400 грн.(а.с.13-14)

Згідно Договору підряду № 25 від 30.04.2020 року, позивач працював в АТ «Рассвет» з 01.05.2020 по 31.05.2020. Свою роботу позивач виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 25 від 30.04.2020 року, та замовлення № 1 від 30.04.2020 року. За виконану роботу ОСОБА_1 повинен був отримати 2 400 грн.( а.с. 15-16)

Відповідно до Договору підряду № 30 від 01.06.2020 року, позивач працював в АТ «Рассвет» з 01.06.2020 по 30.06.2020. Свою роботу ОСОБА_1 сумлінно виконав, про що свідчить акт приймання-передачі виконаних робіт по договору підряду № 30 від 30.04.2020 року, та замовлення № 1 від 01.06.2020 року. За виконану роботу він повинен був отримати 2 400 грн.(а.с. 17-18).

З огляду на вище встановлені обставини, судом першої інстанції вірно зроблено висновок про те, що заборгованість перед ОСОБА_1 АТ «Рассвет» , складає 9600 грн.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що вказані договори підряду є трудовими відносинами.

В силу приписів ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема ст.ст. 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту).

Така правова позиція викладена у Постанові ВС/КЦС № 757/49315/16-ц від 22.05.19 (провадження № 61-28768св18).

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-530цс15.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно посилався на постанову Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-530цс15.

Колегія суддів вказані доводи апеляційної скарги відхиляє, з огляду на те, що постанова Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-530цс15 регламентує аналогічні правовідносини щодо оскарження трудового договору, його укладання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що встановлені обставини у цій справі свідчать про порушення трудових прав позивача, які полягають у невиплаті належних позивачеві сум компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також коштів, які він заробив за договорами підряду. Враховуючи те, що оплата праці не може бути меншою, ніж це гарантовано державою, позивач перебував в трудових відносинах з позивачем на протязі чотирьох місяців, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», якою встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 грн., відповідно середньоденний заробіток становить 224, 90 грн. та стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку саме у розмірі 20 465,90 грн.

Судом першої інстанції вірно враховано, що ОСОБА_1 заподіяно моральну (немайнову шкоду) яка полягає в моральних стражданнях, які полягають в душевних переживаннях відносно протиправної поведінки відповідача відносно нього.

Встановлено, що позивачеві на протязі тривалого часу не виплачувалася заробітна плата, через що він не міг на належному рівні утримувати свою родину. Через нестачу коштів в його родині постійно виникали побутові конфлікти. А тому судом першої інстанції правомірно на підставі статті 237-1 КЗпП України стягнуто з відповідача на користь позивача заподіяну моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Для захисту своїх порушених прав він був змушений звертатися за професійною правничою допомогою до адвоката, до органів Держпраці та до правоохоронних органів.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вірно виходив з приписів статей 133, 137, 141 ЦПК України та встанови, що відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 0010 від 02.11.2020, ОСОБА_1 було сплачено 4 700,00 грн. на користь адвоката Трифонова А.В. за договором професійної правничої допомоги від 03.08.2020.

Відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги від 03.08.2020 вбачається, що договір укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Трифоновим А.В.

Згідно акту наданих послуг від 05 листопада 2020 року, відповідачу позивачу були надані наступні послуги: вивчення правовідносин, консультація, складання звернення до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, складання позовної заяви та її подання до суду, складання заяви про забезпечення позову та її подання, представництво інтересів позивача в суді. Вартість вказаних послуг визначена сторонами в розмірі 4 700,00 гривень.

З огляду на те, що представником позивача надано до суду опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, сума витрат на оплату послуг адвоката в розмірі 4 700,00 грн.. колегія суддів вважає, що вказана сума є співмірною з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 1542,04грн.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний та обґрунтований висновок про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «РАССВЕТ» залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 червня 2022 року.

Головуючий

Судді: