Справа № 727/2850/22
Провадження № 2/727/915/22
14 липня 2022 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:
головуючого судді:Одовічен Я.В.
за участю секретаря: Філатової К.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод шляхом виселення.
Посилався на те, що він на підставі договору купівлі-продажу від 10.04.2013 року є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 потребували житла і за їх домовленістю мали користуватися його квартирою, при цьому сплачувати комунальні послуги.
Однак, останні скориставшись його довірою, користуються комунальними послугами, але їх оплату не проводять, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, обов`язок по сплаті якої несе лише він як власник.
Відповідачі проживають у його квартирі без реєстрації, що підтверджує актом ПП «Санітарія» від 24.02.2022 року.
Будь-яких договорів про користування спірною квартирою позивач із відповідачами не укладав. Останні уникають спілкування, не відчиняють вхідні двері та перешкоджають йому вільно користуватися належним йому майном.
Просив усунути йому перешкоди в користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Ухвалою суду від 04.05.2022 року провадження по справі було відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Відповідачами відзиву на позов подано не було.
Ухвалою суду від 13.06.2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, у поданій до суду заяву позов підтримав, просив розглянути справу у його відсутності. Не заперечував проти ухвалення у справі заочного рішення.
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.
Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07 липня 1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій, направлений на не виправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було зневільовано ключовий принцип верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
З огляду на зазначене, у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України, суд визнає повторну неявку відповідачів у судове засідання неповажною та вважає за можливе провести розгляд справи у його відсутності.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 10.04.2013 року на підставі договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_2 (а.с.3-4).
Позивач, звертаючись до суду з позовом вказував на те, що проживання відповідачів у належній йому квартирі грубо порушує його права як власника. Вважає, що виселення відповідачів із квартири не є надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції, оскільки останні користуються належною йому квартирою без правових підстав.
Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного.
Положеннями статті четвертої ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Зокрема, за змістом статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Право на житло гарантоване статтею 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Необхідно зазначити, що під час розгляду справи суд має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин, та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватись для вирішення спору.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом, виходячи із правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини.
У спірних правовідносинах права позивача, як власника спірної квартири, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.
Згідно ч.1, ч.2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ч.1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, правомочночності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статті 391 ЦК України, та глави 32 "Право користування чужим майном" ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30.06.1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість, ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватись саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, провадження №14-64цс20).
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
За змістом статті 401 Кодексу Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 403 Кодексу).
Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема, відповідно до частини другої зазначеної норми, Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Як було встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 08.10.2021 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Окрім того, з довідки УДМС в Чернівецькій області від 03.05.2022 року вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 (а.с.14).
Таким чином, будь-які правові підстави проживання відповідачів у належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_1 відсутні.
Однак, як вбачається з акту ПП Санітарія від 24.02.2022 року, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 проживають за вказаною адресою без реєстрації (а.с. 5).
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Стаття 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Враховуючи те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , а відповідачі, мешкаючи у ній без належних правових підстав, вимоги позивача щодо виселення не виконали, чим порушують права останнього на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а тому суд на підставі статті 391 ЦК України дійшов висновку про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладають у разі задоволення позову на відповідача.
Керуючись ст.ст.316, 317, 319, 322, 328, 391 ЦК України, ст. 4, 5, 10, 18, 76-80, 81, 89, 95, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом виселення задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), проживаючому в АДРЕСА_4 , перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП не відомий), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП не відомий), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП не відомий), ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП не відомий) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого приміщення.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати розмірі 992 грн. 40 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Одовічен Я.В.