Справа № 712/4560/18
Провадження №2/ 712/22/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Токової С.Є.

при секретарі - Могила І.С., Тітовій О.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , державного нотаріуса першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлії Вадимівни про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним, вказуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, ОСОБА_4 , який проживав за адресою АДРЕСА_1 . Він, як рідний син є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька. Після звернення до нотаріуса йому стало відомо, що вищевказана квартира за договором дарування від 31.08.2015 року стала власністю відповідача. . Вважає, що договір дарування укладений між батьком та відповідачем необхідно визнати недійсним, оскільки його батько хворів, був інвалідом першої групи та не міг добровільно укласти даний договір, оскільки не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Зазначив, що порушені його права, як спадкоємця, тому звернувся з даним позовом до суду.

У відзиві на позов представник відповідача позов не визнав з тих підстав, що спірний договір укладений відповідно та на умовах, визначених цивільним законодавством України. Жодних належних доказів, які б підтверджували що ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій на момент укладення договору, суду не нано. Відповідач поселився до ОСОБА_4 10.06.2003 року, а договір дарування був укладений через 12 років, що спростовує міркування позивача про те, що він був малознайомою людиною ОСОБА_4 . Померлий дійсно хворів,проте відповідач постійно піклувався про стан його здоров`я, доглядав за ним, виконував усі його прохання, був уважним та турботливим. В свою чергу, позивач, як син померлого, батька не навідував , матеріальної допомоги не надавав. Дружина позивача приходила до ОСОБА_4 лише з метою взяти в нього грошей. Померлий ОСОБА_4 не дивлячись на свої хвороби завжди себе адекватно поводив, був розсудливим та добрим, не страждав на психічні розлади. Також звертав увагу суду, що позивачем не надано суду доказів , що спірний договір порушує його права.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 21 травня 2018 року на 16-00 год. в загальному провадженні.

11 січня 2019 року, ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 січня 2019 року.

Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року по справі призначено посмертну судово-психіатричу експертизу.

Ухвалою від 18.11.2019 року виправлено описку в ухвалі суду про відкриття провадження у справі від 26.04.2018 року, від 02.09.2019 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи в частині невірного зазначення предмету позову - замість визнання недійним договору довічного ут римання вірним вважати предмет позову визнання недійсним договору дарування.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року ухвала Соснівського районного суду міста Черкаси від 02 серпня 2019 року скасована, матеріали справи направлені для продовження судового розгляду.

Ухвалою від 12.02.2020 року відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про призначенні у справі комплексної комісійної судово-медичної експертизи та судово-психіатричної експертизи.

Протокольною ухвалою від 09 листопада 2022 року поновлено судовий розгляд для витребування копії оспорюваного договору.

Ухвалою від 09.11.2022 року витребувано від Першої Черкаської державної ногтаріальної контори копію договору дарування квартири АДРЕСА_2 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Починок Ю.В.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю та просила задовольнити заявлені вимоги. Додатково пояснили суду, що позивач постійно спілкувався зі своїм батьком ОСОБА_4 , проте той не говорив йому що укладав якісь договори . Відповідач ОСОБА_3 постійно проживав у покійного з 2000 року безкоштовно та придбавав продукти за його кошти, мав доручення на отримання пенсії. У 2004 році у його померлого батька ОСОБА_4 трапився інсульт , після чого він став ослаблений , хоча родина йому допомагала. Після інсульту у покійного погіршився зір, була паралізована ліва частина тіла. З того часу він самостійно не міг писати та читати. Через погіршенням стану здоров`я ОСОБА_4 , родина позивача звернулася до відповідача ОСОБА_3 допомагати йому. Сам позивач таку допомогу не міг надавати, оскільки працював та мав власну родину. Починаючи з 2008 року ОСОБА_4 відмовився приймати будь-яку допомогу зі сторони свого сина- позивача ОСОБА_2 . Відповідач постійно перешкоджав ОСОБА_4 у спілкуванні з сином, впливав негативно на покійного і формував у нього негативне відношення до родини. Не дивлячись на такий стан здоров`я його батько уклав з відповідачем спочатку договір довічного утримання, а в подальшому і договір дарування квартири без свідків та сурдоперекладача. Ввважає, що договір дарування був укладений ще й внаслідок обману - введення покійного в оману щодо природи укладення спірного правочину, оскільки він не мав на меті укласти договір дарування, а хотів укласти договір щодо забезпечення свого утримання. Він не знав що підписує і не міг підписувати фізично.

Представник відповідача проти позову заперечувала посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позов. Крім того, просила суд врахувати висновок судово-психіатричної експертизи, яка була проведена за клопотанням позивача та його представника в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання відповідно до якої під час укладення договору довічного утримання ОСОБА_4 був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив суду, що за життя ОСОБА_4 не проявляв ніяких ознак психічного захворювання, він хворів на цукровий діабет, та приймав ліки за призначенням. У квартирі з ОСОБА_4 став проживати як наймач, а в подальшому на проханням померлого став йому допомагати. ОСОБА_4 не хотів спілкуватись ні з сином ОСОБА_2 , ні з його дружиною. Він забезпечував померлого всім необхідним, в тому числі і здійснив його поховання після смерті. За життя ОСОБА_4 спочатку уклав з ним договір довічного утримання, а в подальшому і договір дарування квартири.

державни й нотаріус Першої Черкаської нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, просила суд проводити розгляд у її відсутність та при винесенні рішення посилалась на розсуд суду.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, відповідача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства.

31 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 передав безоплатно у власність , а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_2 . Сторони оцінили дар в 131 342 грн. Договір посвідчено державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна (реальний договір), окрім випадків, коли дарувальник зобов`язується передати обдаровуваному майно у майбутньому (консенсуальний договір).

При цьому, ч. 1 ст. 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц.

Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, в становлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі , що набрало законної сили , не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У провадженні Соснівського районного суду міста Черкаси перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання ( справа № 712/4347/18) під час розгляду якої судом було витребувано від медичних установ документацію що стосувалась психічного стану здоров"я ОСОБА_4 та призначено судово-медичну експертизу. В розпорядження експертів були надані медичні картки, всіх лікувальних закладів, в яких проходив курс лікування ОСОБА_4 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №432 від 10.12.2019 року, комісія експертів дійшла висновку, що ОСОБА_4 , 1935 року народження під час укладення договору довічного утримання від 13 березня 2009 року був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними .

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 10.09.2021 року у вказаній справі у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Черкаського апеляційного суду від 16.12.2021 року рішення залишено без змін.

Під час розгляду даної цивільної справи представником позивача заявлено клопотання про призначення комплексної комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого ухвалою від 12.02.2020 року було відмовлено. При вирішенні вказаного клопотанняі судом брались до уваги серед іншого і твердження представника відповідача про те, що медичні картки померлог , які надавались судом в розпорядження експертів у іншій справі, не містять відомостей про наявність у померлого ОСОБА_4 психічних хвороб, а позивачем не надано доказів про перебування ОСОБА_2 на лікуванні у відповідних закладах.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини першої статей 1, 6 та 11 ЦК України наявність або відсутність прав та обов`язків сторін, їх обсяг, припинення, зміна або виникнення прав і обов`язків учасників правовідносин встановлюються та регулюються нормами матеріального права й договором. Установлюючи наявність, відсутність або припинення правовідносин між сторонами цивільного спору, визначаючись із видом цих правовідносин і з обсягом прав та обов`язків сторін у цих правовідносинах, установлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин сторін спору, суди повинні виходити з положень норми матеріального права, яка регулює зазначені правовідносини, та, вирішуючи спір, повинні встановити всі фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та які зазначені у нормі матеріального права, яка регулює ці правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 в судовому засіданні окрім ст.225 ЦК України, також посилався на норми ст.ст. 230, 233 ЦК України, щодо правочину вчиненого внаслідок обману чи під впливом тяжкої обставини, якими в цілому передбачені підстави, за наявності яких, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, в той час, як у прохальній частині позову зазначив однією з вимог - визнання договору дарування недійсним з підстав визначених ст. 225 ЦК України.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони, підписавши оспорюваний правочин, виявили свою згоду на його підписання та погодили його умови. Сторонами були погоджені предмет договору та його істотні умови. Крім того, сторони визнавали дійсність зазначеного договору, за життя ОСОБА_4 не ставив вимогу про визнання вказаного договору як такого, що укладений внаслідок помилки, про що також вказує у своїй заяві позивач( ст. 229 ЦК ) з мотивів, що померлий, укладаючи договір , насправді вважав, що укладає договір відповідно до якого обдаровуваний ОСОБА_3 здійснюватиме за ним догляд .

Суд не бере до уваги вказані доводи, оскільки крім власних поснень позивача, будь-якими іншими доказами, не підтвердженні.

Більше того, як встановлено в судовому засіданні, на час укладення оспорюваного договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вже був укладений договір довічного утримання( договір від 13.03.2009 року) та відповідно до якого відповідач здійснював догляд за померлим і за умовами якого до нього перейшла у власність інша квартира , що належала померлому на праві власності , а саме квартира АДРЕСА_3 .

Також суд враховує, що укладенням вказаного договору дарування не порушені права позивача як спадкоємця померлого ОСОБА_4 виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу), а у відповідності до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Договір дарування , який оспорює позивач, укладений померлим ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тобто, на час відкриття спадщини він не був власником квартири АДРЕСА_2 та у зв"язку з чим, квартира до складу спадщини не ввійшла. Також за життя померлий не складав заповіт на ім"я позивача.

Що стосується посилання представника позивача на ту обставину, що суд повинен самостійно визначити правові підстави для визнання договору недійсним, суд зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. В свою чергу, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц зроблено правовий висновок про те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, на свій розсуд розпорядився своїми правами та обов`язками щодо обрання способу захисту, предмету та вимог позову, протягом розгляду справи позовні вимоги не уточнював та не змінював, а лише в письмових поясненнях від 27.10.2020 року , представник позивача ОСОБА_1 вказувала вже на іншу правову підставу для визнання договору довічного утримання недійсним- укладення його внаслідок обману.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 30, 202, 203, 215, 225, 717, 722 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 76-82, 89, 128, 133, 141, 142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог відмовити .

Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

ГОЛОВУЮЧИЙ: С.Є. Токова