УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2022 Справа №607/15841/22

09 грудня 2022 року Справа № 607/15841/22

Суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Позняк Василь Михайлович, розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, шляхом виділення їй житлового будинку за АДРЕСА_1 , вартістю 5 200 000 грн та виділення відповідачу ОСОБА_2 Ѕ частини будинку за АДРЕСА_2 .

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 листопада 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без руху і надано позивачу строк до десяти днів з дня вручення ухвали суду, для усунення недоліків.

08 грудня 2022 року позивач подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 330,80 кв.м., житловою площею 112,70 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 ; Ѕ частину житлового будинку з кафе загальною площею 603,2 кв.м., житловою площею 400,6 кв.м., кафе-бар 159 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 .

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує тим, що їй на праві спільної сумісної власності належить частина прав на будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 та частина Ѕ частин житлового будинку із кафе-баром по АДРЕСА_2 . відповідач ОСОБА_2 має боргові зобов`язання, для погашення яких частина спільного майна подружжя або все спільне майно подружжя може бути виведено із спільної сумісної власності шляхом відчуження тертім особам, а це порушить її права на справедливий розподіл спільного майна подружжя. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про поділ спільного майна подружжя, оскільки вказане майно може бути виведено зі спільної сумісної власності подружжя шляхом відчуження третім особам. З цих підстав просить заяву про забезпечення позову задовольнити.

Розгляд заяви здійснено судом у строки, визначені ч. 1 ст. 153 ЦПК України, в порядку письмового провадження за наявними у суду матеріалами без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, що відповідає вимогам ч. 13 ст. 7 та ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Суд, розглянувши заяву та долучені документи, приходить до наступних висновків.

Згідно із статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Так, частиною другою статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 150 ЦПК України, видом забезпечення позову, серед іншого, визначено накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; заборона вчиняти певні дії. При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Пункт 6 передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.

З наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань позивача вбачається, що предмет позову по даній справі є поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно.

Позивач просить накласти арешт на нерухоме майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

При цьому, суд наголошує, що позивачем належними, допустимими та достатніми доказами не доведено наявності обставин, про які вона зазначає у заяві про забезпечення позову, зокрема щодо наявності у відповідача боргових зобов`язань та наміру останнього будьяким чином відчужити вказане нерухоме майно.

Окрім того, слід заначити наступне.

Відповідно до вимог статті 369 Цивільного кодексу України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Право розпорядження майна закріплює абсолютну владу власника над майном, яке може здійснюватись у формі відчуження.

Чинним законодавством передбачений особливий порядок здійснення права власності подружжя.

Так, згідно зі статтею 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Поряд з іншими правовими інститутами, реалізацію вказаного конституційного права забезпечує нотаріат.

Пунктом 44 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 передбачено, що договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення.

Враховуючи зазначене, згода подружжя на укладення договору має бути викладена на окремому документі (заяві).

Таким чином, ОСОБА_2 без нотаріально посвідченої згоди позивача ОСОБА_1 не зможе відчужити будь-яке майно, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя.

Більше того, відповідно до вимог частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

В силу вимог частини першої статті 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 73 СК України за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відтак, доводи позивача про те, що внаслідок боргових зобов`язань ОСОБА_2 спільне майно подружжя може бути відчужене третім особам, є безпідставними та необгрунтованими, оскільки законодавством чітко передбачено порядок звернення стягнення на майно боржника, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, зокрема шляхом звернення стягнення на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена боржнику в натурі.

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, приходить до переконання, що подана позивачем заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки останньою не вказано жодних вагомих обґрунтувань для застосування заходів забезпечення позову у визначений нею спосіб та не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 149-154, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Позняк В.М.