головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/8486/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Мостової Г.І.,

суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Срібного Валерія Анатолійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому, з урахуванням зменшених позовних вимог, просила суд

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3246/2020/1863389 від 09 січня 2020 року відповідно до якого ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від імені продавця ОСОБА_1 , передав у власність покупця ОСОБА_4 транспортний засіб марки «Volkswagen», модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номерний знак НОМЕР_1 ;

поділити спільне майно подружжя - указаний автомобіль у рівних частинах між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , а саме: стягнути грошову компенсацію вартості частини вказаного автомобіля у сумі 45 809 грн 47 коп. та визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Volkswagen», модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номерний знак НОМЕР_1 .

Позов мотивовано тим, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. У червні 2012 року за спільні кошти подружжя був придбаний спірний автомобіль марки «Volkswagen», номерний знак НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 07 грудня 2019 року позивач уповноважила відповідачів бути її представниками перед третіми особами з питань, пов`язаних з експлуатацією, володінням та розпорядженням (у тому числі продажу) спірним транспортним засобом. 09 січня 2020 року внаслідок зловмисної домовленості відповідачів був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3246/2020/1863389. Відповідно до умов якого ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від імені продавця ОСОБА_1 , передав у власність покупця ОСОБА_2 вказаний транспортний засіб.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Оскаржуваний договір купівлі-продажу укладений внаслідок зловмисної домовленості відповідачів, оскільки був спрямований на задоволення особистих інтересів відповідача, який всупереч інтересам довірителя ОСОБА_1 відчужив придбаний ними у період шлюбу транспортний засіб на користь своєї рідної сестри за заниженою ціною продажу (5 000 грн) на вкрай невигідних для позивача умовах.

Указаний транспортний засіб фактично не було передано відповідачу ОСОБА_2 . Спірним автомобілем продовжує користуватися відповідач ОСОБА_3 , який не передав позивачу кошти за цей автомобіль.

Відповідач ОСОБА_3 , уклав оспорюваний договір не з третьою особою, а фактично з іншим представником, вказаним в довіреності, зі своєю рідною сестрою - відповідачем ОСОБА_2 . Указаний договір купівлі-продажу транспортного засобу укладений внаслідок зловмисної домовленості відповідачів та має бути визнаний судом недійсним відповідно до частини 1 статті 232 ЦК України.

Спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки був придбаний за час шлюбу подружжя та за рахунок їх спільних коштів. Спільний автомобіль є неподільною річчю, який нереально поділити між позивачем та відповідачем порівну, відповідно до часток подружжя у спільному сумісному майні подружжя.

На теперішній час спірним автомобілем фактично користується відповідач ОСОБА_3 , однак сплатити позивачу грошову компенсацію у розмірі частими реальної вартості належного їй автомобіля у добровільному порядку він відмовляється.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що видаючи довіреність позивач усвідомлювала наслідки своїх дій. Відповідач ОСОБА_3 на власний розсуд розпорядився автомобілем на підставі цієї довіреності. У довіреності зазначено, що позивач надала право ОСОБА_3 або ОСОБА_5 укладати та підписувати від її імені договори цивільно-правового характеру (купівлі-продажу, оренди ТЗ тощо, визначаючи на власний розсуд ціну та інші умови, одержувати та сплачувати за такими договорами грошові суми за домовленістю. Доказів скасування довіреності до часу вчинення повіреними спірних правочинів або визнання її у встановленому законом порядку недійсною суду не подано. Позивач не була позбавлена права включити умову про мінімальну суму у разі продажу автомобіля, тобто не зазначила жодних обмежень щодо умов продажу транспортного засобу та ціни продажу транспортного засобу. Позивачем не надано суду жодного доказу про те, що транспортний засіб фактично не було передано відповідачу ОСОБА_2 та що, спірним автомобілем продовжує користуватися ОСОБА_3 . Позивачем не наведено доказів удаваності оспорюваного правочину та остання не заперечувала своє бажання на відчуження спірного автомобіля, надавши дозвіл на його продаж на підставі довіреності. Той факт, що автомобіль було продано одній із уповноважених осіб ОСОБА_2 суд не приймає до уваги, оскільки це не суперечить законодавству України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Срібний В.А. подав апеляційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції суперечить висновку, викладеному у Постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі 757/3996/15-ц щодо застосування статті 232 ЦК України.

Судом першої інстанції залишено поза увагою те, що відповідач ОСОБА_3 на власний розсуд розпорядився спірним автомобілем, що входив до складу спільного сумісного майна подружжя, та подав спірний автомобіль за зниженою ціною (5 000 грн) своїй рідній сестрі (відповідачу ОСОБА_2 ) проти волі своєї дружини - позивача, яка мала бажання продати автомобіль за реальною ринковою ціною, а відчуження автомобіля за зниженою ціною було здійснено не в інтересах сім`ї та не на її потреби, а кошти від продажу автомобіля використані відповідачем не на потреби сім`ї.

Від представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката С.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відзив обґрунтовано тим, що посилання позивача на те, що її дійсна воля, як довірителя, полягала у тому, щоб продати автомобіль за реальною ринковою вартістю (72 005 грн 61 коп.) не відповідає дійсним обставинам, оскільки довіреністю від 07 грудня 2019 року вона уповноважила ОСОБА_3 бути її представником перед третіми особами з питань, пов`язаних з експлуатацією, володінням та розпорядженням автомобіля (у тому числі з правом продажу, здачі в оренду (найм) за ціною та на умовах на його розсуд). Указана довіреність не містить обмежень щодо ціни, за якою мав бути проданий автомобіль.

Від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Савенецької-Фурс Т.В. до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що позивач не була позбавлена можливості включити до змісту довіреності умову щодо мінімальної ціни у разі продажу автомобіля, але не зазначила жодних обмежень щодо умов продажу транспортного засобу, у тому числі його ціни. Позивачем не доведено наявності у діях відповідачів зловмисної домовленості щодо продажу транспортного засобу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом установлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ в м. Києві зроблено актовий запис № 777 (а.с. 10).

Відповідно до відповіді Територіального сервісного центру № 8043 від 08 квітня 2020 року за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів 09 червня 2012 року у ВРЕВ-4 УДАІ ГУ МВС України в м. Києві здійснено реєстрацію транспортного засобу марки «Volkswagen», модель Caddy, 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , та свідоцтво про реєстрацію на ім`я ОСОБА_1 , на підставі довідки-рахунку від 03 червня 2012 року серії ДПІ № 311510, виданої ПП «Укравтосвіт» (а.с. 11).

Відповідно до довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. 07 грудня 2019 року, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 або ОСОБА_5 бути її представниками перед третіми особами з питань, пов`язаних з експлуатацією, володінням та розпорядженням (у тому числі з правом продажу, здачі в оренду (найм) (за ціною та умовах на його розсуд), з правом отримання страхового відшкодування) належного на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 09 червня 2012 року ВРЕР-4 УДАІ у м. Києві, транспортного засобу марки «Volkswagen», модель «Caddy», 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 , що знаходиться на обліку у ВРЕР-4 УДАІ в м. Києві з 09 червня 2012 року (а.с. 12).

09 січня 2020 року між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3 , який діє на підставі доручення продавця, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 3246/2020/1863389 транспортного засобу марки «Volkswagen», модель «Caddy», 2006 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 13).

Пунктом 3.1 указаного договору визначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 5 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Указане рішення набрало законної сили 31 березня 2020 року (а.с. 14).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі № 759/10885/20 ринкова вартість автомобіля марки «Volkswagen», модель «Caddy», 2006 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , станом на дату оцінки - 26 січня 2021 року становить 91 618 грн 95 коп. Ринкова вартість станом на момент його продажу - 09 січня 2020 року могла складати 72 005 грн 16 коп. (а.с. 87-93).

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У силу частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною 3 статті 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою, є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і іншої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;3) вчинення представником дій в межах наданих йому повноважень.

Укладення договору купівлі-продажу в ситуації, коли від імені продавця діє його представник, саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для задоволення позовних вимог на підставі статті 232 ЦК України необхідно на підставі належних доказів встановити, що представник сторони правочину вступив у зловмисну домовленість з іншою стороною і діяв при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК України та вказано, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено зловмисну домовленість її представника ОСОБА_3 з покупцем ОСОБА_2 , зважаючи на зміст виданої позивачем довіреності від 07 грудня 2019 року, якою ОСОБА_1 , як довіритель, наділила своїх уповноважених представників правом розпоряджатися транспортним засобом марки «Volkswagen», модель «Caddy», номерний знак НОМЕР_1 , (у тому числі з правом продажу, здачі в оренду (найм) (за ціною та умовах на його розсуд), з правом отримання страхового відшкодування).

Тобто фактично у вказаній довіреності позивачем не визначено будь-яких обмежень чи застережень щодо розпорядження цим транспортним засобом.

Зі змісту виданої позивачем довіреності, чинність якої не оспорюється, вбачається, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В. роз`яснено ОСОБА_1 зміст статей 240-245, 247-250, 1000, 1003, 1008, 1187, 1188 ЦК України, що підтвердила позивач своїм підписом у довіреності.

Враховуючи викладене, позивач, надаючи ОСОБА_3 , ОСОБА_5 у 2019 році зазначені повноваження, не могла не розуміти, що наданий представникам обсяг повноважень дозволяє відчужити нерухоме майно від її імені будь-якій особі та за будь-якою ціною.

При цьому вихід за межі наданих позивачем ОСОБА_3 повноважень судом не встановлено.

Оскільки оспорюваний договір є договором купівлі-продажу, на укладання якого від імені позивача мав право ОСОБА_3 на підставі довіреності від 07 грудня 2019 року, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 діяв при укладенні оспорюваного правочину у межах наданих йому повноважень, є правильним.

У зв`язку з цим відсутні підстави вважати, що дії представника ОСОБА_3 щодо укладення оспорюваного договору суперечили волі довірителя - ОСОБА_1 , тому правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу на підставі частини 1 статті 232 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, з посиланням на аналіз положень статей 65 та 369 ЦК України, зазначені висновки про те що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однак такі висновки не відповідають обставинам справи, правовідносини у якій мають розглядатися та розцінюватися як представницькі відносини, а не правовідносини подружжя щодо розпорядження спільним майном.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовної вимог ОСОБА_1 , проте виклав у тексті оскаржуваного рішення, окрім правильних, також і висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому оскаржене судове рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з викладенням її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Також, вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, колегія апеляційного суду враховує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, зокрема шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, або встановлення порядку користування цим майном тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) (пункт 8.67)).

Інакше у разі, якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У такому разі важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а при неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) (пункти 76, 77)).

Відповідно до частини 1, 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування судового рішення, та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно в частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Срібного Валерія Анатолійовича задовольнити частково.

Викласти мотивувальну частину рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 14 лютого 2023 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська