ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2968/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2022 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Якусика О.В., за участю секретаря судового засідання Херенкової К.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача:

ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначає, що 14 грудня 2017 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котковою О.А. за реєстровим № 1285, згідно з умовами якого ОСОБА_3 відчужив, а позивач придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира раніше була придбана ОСОБА_3 у відповідача за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 754.

Після здійснення продажу вказаної вище квартири ОСОБА_3 відповідач намагалась в судовому порядку, а також шахрайськими діями визнати недійсним договір, укладений 1 квітня 2015 року. Однак, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року відповідачу було відмовлено в позові. Дане рішення переглядалось в апеляційному порядку та касаційному порядку. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Дарницького районного суду залишено без змін. Також згідно постанови Верховного Суду вiд 20 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 також відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишено в силі.

В подальшому ОСОБА_2 знову звернулася з позовом про захист права власності та просила суд визнати вказані вище договори, мiж iнших вимог, удаваними. Рішенням Дарницького районного суду від 25 серпня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного суду від 19 січня 2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишено без змін.

Таким чином позич стверджує, що є законним власником квартири АДРЕСА_1 , має повне право користуватися вказаною вище квартирою, однак немає такої можливості, оскільки відповідач впродовж всього часу з моменту відчуження нею квартири в ній проживає та не має наміру добровільно передати квартиру у користування позивачу. Такі дії порушують майнові права позивача щодо користування і володіння придбаним майном. Відповідач не йде на контакт для добровільного врегулювання цього питання, тому дані обставини і спричинили звернення позивача із позовом до суду.

Стислий виклад відзиву відповідача:

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому зазначає про безпідставність вимог. Вказує, що вона зареєстрована та постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , сплачує комунальні послуги. У власності відповідача не має жодного іншого нерухомого житлового майна. На разі Верховним судом розглядається касаційна скарга на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 червня 2021 року у справі за її позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Коткова О.А., про захист права власності на житло шляхом визнання договорів удаваними, визнання удаваних договорів недійсними, застосування наслідків недійсності договору, визнання договору нікчемним, застосування наслідків нікчемності договору, визнання права власності на квартиру. Крім того зазначає, що її виселення із займаного приміщення порушує її права, гарантовані статтею 47 Конституції України. Відповідач також зазначає, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі:

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 6 вересня 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 26 січня 2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд по суті.

Відповідач 10 листопада 2021, 24 січня, 28 червня та 13 вересня 2022 року подала заяви про зупинення провадження у справі до вирішення кримінального провадження № 0005004, внесеного до ЄРДР за ч. 4 ст. 190 КК України

Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року відмовлено відповідачеві у задоволенні заяв про зупинення провадження у справі.

Пояснення сторін:

У судове засідання 14 вересня 2022 року учасники справи з`явились, про розгляд справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Їх неявка не перешкоджає вирішенню спору.

Встановлені судом обставини:

1 квітня 2015 року між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. за реєстраційним № 757.

Згідно з пунктом 1 цього договору продавець квартири передає, а покупець приймає у власність вищезазначену квартиру та зобов`язується сплатити за неї певну грошову суму у порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до пункту 4 договору продаж квартири вчинено за суму 871 400 грн. Сторони засвідчили, що не мають матеріальних, грошових та інших претензій одна до одної на момент укладання спірного договору.

При укладанні договору купівлі-продажу ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву, у якій засвідчила, що відчужувана нею квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на час її набуття вона була неодружена, і осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на відчужувану квартиру, в тому числі і відповідно до статей 65, 74, 97 СК України, немає.

14 грудня 2017 року між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котковою О.А. за реєстраційним № 1285.

У пункті 1 договору сторонами обумовлено, що продавець квартири передає, а покупець приймає у власність вищезазначену квартиру та зобов`язується сплатити за неї ціну, визначену цим договором.

Відповідно до пункту 2.1. даного правочин було вчинено за суму 199 524 грн.

Право власності ОСОБА_1 на квартиру було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На час вирішення спору у вказаній квартирі проживає та зареєстрована відповідач - ОСОБА_2 .

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Водночас, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Вказана судова позиція відображена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 523/11790/16-ц.

За обставинами цієї справи між сторонами склалися правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла.

Підставами своїх вимог позивач зазначає те, що вона, будучи власником спірної квартири, не має можливості користуватися нею, оскільки відповідач, яка не є власником чи співвласником вказаної квартири, проживає в ній без згоди позивача як власника майна. Такі дії відповідача порушують майнові права позивача, у зв`язку з чим позивач просить виселити відповідача з спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи предмет позову, предметом доказування у цій справі є обставини втрати права на житло, або взагалі його відсутності, або наявність інших передбачених підстави для позбавлення права на житло.

Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

З матеріалів справи слідує, що відповідач 1 квітня 2015 року відчужила квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , який в подальшому 14 грудня 2017 року продав її ОСОБА_1 .

Отже, припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла має наслідком і втрату ним права користування цим житловим приміщенням. Натомість сторонами не заперечується той факт, що відповідач продовжує проживати у спірній квартирі.

Судом враховано, що відповідач неодноразово оспорювала правомірність вибуття з її власності спірної квартири.

Так, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року у справі № 753/8830/15-ц ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 1 квітня 2015 року. Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 червня 2016 року та постановою Верховного Суду вiд 20 вересня 2018 року.

Також рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року у справі № 753/6253/18 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 1 квітня 2015 року та 14 грудня 2017 року і визнання за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Постановою Верховного суду від 19 січня 2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишено без змін.

Таким чином, відсутні правові підстави для проживання відповідача у вказаному житлі внаслідок відчуження нею цього нерухомого майна. Протилежний висновок за обставинами цієї справи нівелював би саму сутність купівлі-продажу та переходу прав на майно.

Відповідач, заперечуючи проти позову посилається на ст. 48 Конституції України, яка передбачає що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідача на житло, суд вважає, що між сторонами у цій справі дотриманий справедливий баланс інтересів, оскільки позивач, як власник спірної квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, і був позбавлений упродовж 2018 - 2022 років можливості реалізувати свої права власника внаслідок проживання у квартирі відповідача, а відповідач, натомість, відчужуючи у 2015 році спірну квартиру в силу об`єктивних обставин повинна була розуміти, що внаслідок відчуження нею квартири її права як власника, в тому числі і право користування, припиняються і квартира підлягає звільненню і передачі іншій особі; відповідачеві при цьому була забезпечена можливість перевірки у судовому порядку правомірності продажу квартири і суди всіх інстанцій у справах №753/8830/15 та № 753/6253/18 дійшли висновку про відсутність порушень під час продажу відповідачем спірного майна. Суд також враховує, що під час розгляду справи відповідач не надала доказів, що станом як на дату продажу спірної квартири так і дату вирішення спору у неї було відсутнє інше житло.

Отже, суд вважає, що наявні підстави для виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Судові витрати:

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

З відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись статтями 12, 13, 19, 81, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908,00 грн.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 13 лютого 2023 року.

Суддя О.В. Якусик