ЄУН № 337/796/22
Провадження № 2/337/1011/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 липня 2022 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді - Салтан Л.Г.

за участю секретаря - Нікуліна О.Є.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк ОСОБА_12 Арсенівна ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту проживання за певною адресою, про визнання відсутності права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

07.02.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання спадкодавця ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання відсутнім права на спадкування за законом у ОСОБА_4 після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Запоріжжі.

Ухвалою суду від 08.02.2022р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачеві встановлений строк для надання відзиву.

03.03.2022 року представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду з відзивом на позов, згідно якого позовні вимоги не визнав, просить відмовити в задоволенні позову.

11.05.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з відповіддю на відзив, на яку подані заперечення.

Ухвалою суду від 06.06.2022 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, суду пояснила, що з померлим ОСОБА_7 вони зареєстрували шлюб у 2007 році та стали мешкати у її квартирі. Шлюбні відносини до смерті не припиняли, мали єдиний бюджет, вели господарство. За життя у чоловіка мав місце спір з відповідачем щодо його власності, за яку він отримав компенсацію. ЇЇ чоловік іншого місця мешкання не мав, з її квартири його було доставлено до лікарні, де через два дні він помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді грошових коштів , відкритих на рахунках на ім`я чоловіка , які накопилися за рахунок пенсій та інших вкладень, які вона бажає оформити у спадок. Відповідач із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, з померлим на час відкриття спадщини не мешкав, але нотаріус визнає за ним право на спадкування, оскільки спадкодавець був зареєстрований за однією адресою з відповідачем. Наразі постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не виносилася, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося. Просить позов задовольнити, встановити факт постійного проживання її чоловіка з нею за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 2007 р. до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 та також встановити відсутність у відповідача права на спадкування після смерті батька.

Представник позивача вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами, що найменше, до дня, коли ОСОБА_7 було доставлено з квартири позивачки у лікарню, де через два дні останній помер; крім того, вважає, що позивачкою було вибрано належний спосіб захисту її прав, оскільки відповідач не мешкав зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини до нотконтори не звертався, але нотаріус вважає, що останній має право на спадкування, бо він був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою. Оскільки свідоцтво на право на спадщину нотаріусом не видавалося, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії не виносилася, рішення суду буде визначальним для оформлення спадщини нотаріусом.

Представник відповідача проти позову заперечив, вважає, що надані позивачем докази беззаперечно не доводять факт спільного проживання спадкоємця з його дружиною, крім того, вважає, що позивачкою обраний не вірний спосіб захисту в частині заявлених вимог щодо визнання у відповідача відсутності права на спадкування за законом.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався.

Третя особа: приватний нотаріус Якіб`юк Ю.А. в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутністю.

Треті особи : ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання повторно не з`явились, причину неявки суду не повідомили, про розгляд справи сповіщені у встановленому порядку.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що він знайомий з сестрою позивачки на ім`я ОСОБА_12 , через неї він познайомився з ОСОБА_1 - позивачкою по справі, а приблизно з 2015 року - також з її чоловіком на ім`я ОСОБА_7 . Вони частенько зустрічалися з їхньою родиною, то у ОСОБА_12 , то у нього вдома, інколи- у них. Мешкали вони постійно у квартирі АДРЕСА_5 . Між ними були теплі стосунки, вони їздили відпочивати. ОСОБА_7 зробив в цій квартирі ремонт на кухні, робив шафи та ліжко, він цікавився його роботою. Інколи вони спілкувалися за телефонним зв`язком, він розумів, що той знаходиться у квартирі з позивачкою. Коли він був у них вдома, ОСОБА_7 поводився як господар, був добре орієнтований, знав, що де знаходиться, користувався усіма речами. ОСОБА_7 помер у лікарні, поховали його на « Капустяном » кладовищі, похованням займалася позивачка. З родичів ОСОБА_7 були присутні його матір та сестра з чоловіком.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона мешкає по сусідству з позивачкою в квартирі 202 . ЇЇ чоловіка ОСОБА_7 вона знає приблизно з 2008-2009 року, вони з ОСОБА_1 мешкали по сусідству в квартирі 203 . Приблизно останні два-три роки потому, вона у квартиру позивачки не заходила, але часто зустрічалась з нею та померлим «у дверях». Жили вони дружно, разом відпочивали, робили покупки, ОСОБА_7 робив ремонт. ОСОБА_7 відчиняв двері власним ключем, вів себе як постійний мешканець, інколи відвідував збори мешканців будинку. ІІ чоловік ОСОБА_16 допомагав ОСОБА_7 , коли його забирала «швидка» у лікарню, бо він майже не пересувався. «Швидка» його забирала за місцем мешкання позивачки. Потім вона дізналася, що він помер у лікарні. На похованні не була.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що він мешкає в квартирі АДРЕСА_8 по сусідству з позивачкою. Позивачка мешкала в квартирі 203 з чоловіком, якого звали « ОСОБА_7 », прізвище яког йому невідомо. ОСОБА_7 вів господарство, робив капітальний ремонт, виносив сміття, купував меблі. В останній час ОСОБА_7 важко було пересуватися. Коли він у середині липня 2021 року захворів, він допомагав йому добратися до карети «швидкої допомоги», яка забирала його за місцем мешкання ОСОБА_1 , бо в нього віднімалися ноги. Пізніш він зустрів позивачку, яка повідомила, що ОСОБА_7 помер у лікарні. Він вважає, що ОСОБА_7 постійно мешкав з позивачкою, він його пам`ятає понад 10 років, на тиждень вони зустрічалися по декілька разів за різних обставин, вели розмови на побутові теми, зокрема, за лікування, політику, тощо.

Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, допитаних свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що, ОСОБА_1 -позивачка по справі та ОСОБА_7 , який є батьком відповідача ОСОБА_4 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 та довідкою про причину смерті, якою є гострий коронарний синдром.

До дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_7 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 - за місцем мешкання відповідача ОСОБА_4 .

Як вбачається з пояснень сторін між сторонами виникли правовідносини з приводу набуття та оформлення прав та обов`язків в порядку спадкування майна після померлого ОСОБА_7 .

За життя ОСОБА_7 заповіту не залишив, тому спадкування належного ОСОБА_7 майна відбувається за законом.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

До спадкоємців першої черги спадкодавця ОСОБА_7 входять наступні особи: ОСОБА_5 - матір спадкодавця; ОСОБА_1 , - дружина спадкодавця, ОСОБА_6 - син спадкодавця; ОСОБА_4 - син спадкодавця.

Після смерті ОСОБА_7 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А. за заявою позивачки ОСОБА_1 6 вересня 2021 року була заведена спадкова справа № 60/2021.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи ( а.п.56-69) - станом на час виготовлення копії спадкової справи - 16.02.2020 року, крім ОСОБА_1 , інші спадкоємці: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини не зверталися; свідоцтво про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 не видавалося; постанови про вчинення (відмову вчинення) нотаріальної дії не виносилися.

Згідно інформації, отриманої на запит нотаріуса, вбачається, що до складу спадкового майна входять грошові кошти в розмірі 370,80 доларів США, 27,28 та 9,21 грн. на рахунку, відкритому в АТ «Державний ощадний банк» на ім`я померлого ОСОБА_7 ; заповідальні розпорядження відсутні.

Також нотаріусом зроблені запити до ОК «Кейс», до компанії «ZEZMAN», АТ «Юнікс», АТ «ТАСКОМБАНК» щодо наявності спадкового майна.

Згідно відповіді АТ «Юнікс Банк» від 04.02.2022 року вбачається, що грошові кошти на рахунку померлого ОСОБА_7 відсутні.

Відповіді на запити від ОК «Кейс», компанії «ZEZMAN», АТ «ТАСКОМБАНК» на час виготовлення копії спадкової справи не надходили.

За доводами позивачки, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб 'юк Ю.А. вважає ОСОБА_4 таким, що прийняв спадщину, так як на момент смерті спадкодавець ОСОБА_7 та спадкоємець ОСОБА_4 були зареєстровані в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

З матеріалів спадкової справи вбачається, що дійсно 21.09.2021 року нотаріусом було зроблено запит до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради щодо реєстрації ОСОБА_7 та осіб, які на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані разом з померлою особою із зазначенням родинних зав`язків, на який було отримано відповідь, що за адресою: АДРЕСА_2 був зареєстрований ОСОБА_7 , в період з 20.01.2020 року по 28.08.20 року (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), разом з ним на день смерті був зареєстрований ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.3, 5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_4 , який є спадкоємцем першої черги після померлого ОСОБА_4 , будучи зареєстрований за однією адресою на час смерті зі спадкодавцем, з заявою про прийняття спадщини або з заявою про відмову від спадщини (на час отримання судом витребуваної копії спадкової справи) не звертався.

Таким чином, вважаючи презумпцію співпадіння постійного місця проживання з місцем реєстрації, саме від встановлення місця постійного проживання померлого ОСОБА_7 , безумовно, залежить визначення кола осіб, які мають право на спадщину, в залежності від способу реалізації прийняття спадщини, зокрема шляхом подачі заяви про прийняття спадщини або прийняття неї шляхом спільного проживання спадкоємця та спадкодавця на момент відкриття спадщини.

Позивачкою заявлені вимоги, в яких вона просить встановити факт, що ОСОБА_7 постійно проживав з нею в квартирі за адресою: АДРЕСА_9 , у період з 2007 року до 19.07.2021 року.

У судовому порядку можуть бути встановлені також юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, у тому числі і факт постійного проживання з особою за певною адресою.

Відповідно до ст. 2 ч 1 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір міст проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом ".

Згідно ч.4,5 ст.82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя перебувала цивільна справа ЄУН № 337/989/20, Провадження № 2/337/901/2020 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_17 , ОСОБА_4 , про вселення та встановлення порядку користування квартирою, та за зустрічним позовом ОСОБА_17 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності на квартиру, виплату грошової компенсації та визнання права власності. Згідно мотивувальної частини ухваленого судом рішення від 19 червня 2020 року вбачається, що судом були встановлені стосовно ОСОБА_7 - спадкодавця наступні обставини, а саме:

-абз.37 - згідно з копією паспорту позивач ОСОБА_7 був зареєстрований в спірній квартирі з 28.03.1996р. по 26.09.2002р., з 08.10.2002р. по 20.01.2020р. був зареєстрований в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_9 , з 20.01.2020р. по т.ч. знову зареєстрований в спірній квартирі( АДРЕСА_10 ).

-абз.38 - однак фактично позивач ОСОБА_7 в спірній квартирі ( АДРЕСА_10 ) не проживає з 2004р. по т.ч.

-абз.43 - також судом встановлено, що позивач ОСОБА_7 з 03.11.2007р. по т.ч. перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

-абз 60 - позивач ( ОСОБА_7 ) же після розірвання шлюбу з ОСОБА_17 добровільно виїхав зі спірної квартири ( АДРЕСА_10 ) в 2004р. і до листопада 2019р. наміру проживати в ній не виявляв. З 2002р. по 2020р. був зареєстрований і з 2004р. по 2007р. фактично проживав в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_9 , яке було виділено йому за місцем роботи. Як пояснив в судовому засіданні позивач, він знявся з реєстрації за вказаною адресою в січні 2020р. за власним бажанням у зв`язку з наміром зареєструватися в спірній квартирі і вирішити питання щодо свого вселення в неї.

Рішенням суду від 19.20.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про вселення та встановлення порядку користування квартирою ( АДРЕСА_10 ) відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_17 , ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності на квартиру, виплату грошової компенсації та визнання права власності - задоволений частково. Припинено право власності ОСОБА_7 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_10 ; зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_7 грошову компенсацію вартості 1/3 частини квартири АДРЕСА_10 в розмірі 160 725,00грн, яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_17 , згідно з квитанцією АТ «Перший Український Міжнародний Банк» № 26258226 від 14.04.2020р. Крім того, визнано за ОСОБА_17 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_10 в порядку припинення права власності ОСОБА_7 на частку квартири; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_10 в порядку припинення права власності ОСОБА_7 на частку квартири.

ОСОБА_4 , відповідач по справі, приймав безпосередню участь при розгляді справи ЄУН № 337/989/20, Провадження № 2/337/901/2020, в загальному порядку зазначені обставини не спростував, зазначати адресу, за якою, за його доводами) міг би мешкати померлий батько, не став, доказів на спростування доводів щодо немешкання батька з ним не надав.

Натомість, позовні вимоги, заявлені позивачкою підтверджуються наданими письмовими доказами , які відповідають вимогам ст.95 ЦПК України, а саме:

-копією листа начальника Запорізького відділення управління виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області від 22.09.2020 , адресованої на ім`я ОСОБА_7 на адресу : АДРЕСА_1 ( а.п.22)

- копією Акцепту на укладання Угоди банківського рахунку, укладеного 19 березня 202 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та ОСОБА_7 , в якому останній зазначив в якості своєї адреси проживання квартиру АДРЕСА_5

-копією протоколу замовлення сервісних послуг за адресою АДРЕСА_1 , підписаним 31 березня 2021 року між «Воля-Кабель» та ОСОБА_7 ,

- копією заяви ОСОБА_7 на ім`я директора КНП «Міська лікарні №6, від 12.07.2021 року, в якій зазначено адресу мешкання : АДРЕСА_1

- копією декларації № 0001-0333ТК-НЕАО, в якій ОСОБА_7 зазначив місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 , а позивачку - ОСОБА_1 в якості своєї довіреної особи для повідомлення у разі настання екстреного випадку

-копією листа начальника КНП «Міська лікарні№ 6» від 13.07.20 року «про розгляд звернення», направленого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотань про дослідження оригіналів зазначених документів від учасників справи не надходило.

Зазначені письмові докази, які містять певну інформацію щодо адреси мешкання спадкоємця на час виготовлення таких документів, в цілому узгоджуються з показами допитаних свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , які логічні, послідовні, доповнюють одне одного та не містять суттєвих суперечок, узгоджуються з показами позивачки та дослідженими письмовими доказами та доповнюють їх, не спростовані жодним доказом з боку відповідача, а тому сумнівів у суду не викликають.

За результатами судового розгляду, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку, що померлий ОСОБА_7 , який був зареєстрований за місцем мешкання відповідача ОСОБА_4 - у квартирі АДРЕСА_10 , за місцем реєстрації не проживав, а з 2007 року фактично мешкав з дружиною ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 , з якої був доставлений до лікарні, де помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з чим заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню, що узгоджується з позицією представника позивача, яка була висловлена під час дебатів, а саме: щонайменше у період за два дня до смерті - тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Щодо вимог про визнання відсутності права спадкування у відповідача права за законом, суд зазначає наступне.

У відповідності до ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За доводами позивача заявлені позовні вимоги щодо визнання відсутнім у відповідача права на спадкування за законом в цілому кореспондуються із захистом її прав щодо оформлення спадщини після чоловіка. Суд не погоджується із зазначеними довадами з огляду на наступне:

Спадкуванням є саме перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців)

Згідно ст. 1223ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У ст.1224 ЦК України визначено, що не мають права на спадкування виключно особи:

- які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом;

- які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

-не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини.

-не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом%

- не мають права на спадкування за законом одна після одної особи, шлюб між якими є недійсним або визнаний таким за рішенням суду.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Главою 87 ЦК України «Здійснення прав на спадкування» врегульовані відносини саме з прийняття спадщини, від яких залежать права щодо оформлення прав на спадщину.

Так, за нормами ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За нормами ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, системний аналіз визначених норм дає можливість усвідомити, що право на спадкування ( як право на реалізацію самого переходу прав та обов`язків спадкодавця до спадкоємців) не є тотожнім з правом на спадщину, яке виникає саме внаслідок процесу проходження ряду етапів такого переходу (звернення спадкоємців до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, прийняття спадщини внаслідок сумісного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, звернення з заявою про відмову від спадщини), свідомо скерованого на набуття спадщини або відмову від неї.

Отже, суд вважає, що саме право на спадкування відповідача ОСОБА_4 , обумовлене насамперед відсутністю заповіту, ступенем спорідненості з померлим спадкодавцем, це право гарантоване державою, особа може бути позбавлена права на спадкування виключно за настання умов, передбачених ст.1224 ЦК України. Натомість, саме право на спадкування є лише своєрідною передумовою для реалізації самого процесу набуття безпосередньо права власності на спадкове майно, яке можливе лише при настанні певних умов та обставин, серед яких є : прийняття спадщини спільним проживанням, звернення із заявою до нотаріальної контори, а тому суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги в частині визнання відповідача ОСОБА_4 відсутнім права на спадкування після померлого батька ОСОБА_7 - задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 50% судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5.11-13, 89, 142,258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк ОСОБА_12 Арсенівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання за певною адресою, про визнання відсутності права на спадкування за законом - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дружиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_1 у період з 2007 р. до 17.07.2021 р.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992, 40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст виготовлений 14 липня 2022 року, копію рішення надіслати учасникам провадження.

Суддя Л.Г. Салтан