печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2022 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судового засідання - Луста В.І.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Бударіна М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2022р. позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається , що 10 червня 2011 року розпорядженням Секретаря РНБО України № 394/2011 його було звільнено. За результатами поданої ним заяви про поновлення на роботі Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження у справі № 2а-7625/11/2670. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня

2021 року, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 19 липня 2022року, визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників та поновлено на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року, стягнуто заробітну плату. На підставі ст..277-1 КЗпП України просить стягнути моральну шкоду в розмірі 165400грн.

В судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача надав відзив, вказував на те що позивачем пропущений строк позовної давності, моральну шкоду не спричинено.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 14.09.2022р. відкрито провадження в порядку спрощеного з викликом сторін.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , приходить до слідуючого.

10 червня 2011 року розпорядженням Секретаря РНБО України № 394/2011 звільнено ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом про визнання незаконним розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року № 394/2011-к та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За результатами поданої позовної заяви 02 червня 2011 року Окружним адміністративним судом міста Києва відкрито провадження у справі № 2а-7625/11/2670.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 травня2021

року, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 19 липня 2022

року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року.

- стягнуто з Апарату Ради національної безпеки і оборони України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 4 649 084,34 грн. грн.

Відповідно достатті 15 ЦК Україникожна особа має право на захистцивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною другоюстатті 16 ЦК Українивизначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Стаття 1 КЗпП Українипередбачає, що на трудові відносини поширюються норми цьогоЗакону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюєтьсястаттею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно ізстаттею 237-1 КЗпП Україниє факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

ВстановленеКонституцієюта законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП Україниза наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежновід форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, астаття 237-1 цього Кодексупередбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівникау сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в адміністративній справі і згідно з частиною четвертоюстатті 82 ЦПК Українине підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставістатті 237-1 КЗпП Україниздійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк.

Згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17 для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 передбачено, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії», («Perez de Rada Cavanilles v. Spain»), заява №28090/95).

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Осман проти Сполученого Королівства», («Osman v. the United Kingdom»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Круз проти Польщі», («Kreuz v. Poland»), заява № 28249/95). У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява № 3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

ОСОБА_1 з 16 липня 2011 року, з дня звільнення з роботи в Апараті РНБО України (розпорядження Секретаря РНБО України від 10.06.2021 № 394/2011-к) був обізнаний і впродовж усього часу розгляду судами справи № 2а-7625/11/2670 зазначав про порушення його прав, а тому, саме з цієї дати починається перебіг строку звернення до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням.

12 вересня 2022 року, через 11 років з дня, коли він дізнався про порушення свого права, ОСОБА_1 звертається до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням, тобто із пропуском тримісячного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Частиною першою статті 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Оскільки з дати, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права минуло більше 11 років, то суд позбавлений можливості поновити строки звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

У постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 758/9773/15-ц судом аналогічно зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Крім того, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц наголошено, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Отже, оскільки ОСОБА_1 пропущено тримісячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, аж на 11 років, суд застосувує наслідки спливу строку та відмовляє у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.233,237-1 КЗпПУкраїни,ст..12,13,77,79, 81,263,264 ЦПК України, суд, 2021 року, яке залишено в силі постановою Верховного суду від 19 липня 2022року, визнано незаконним та скасовано розпорядження Секретаря РНБО України від 10 червня 2011 року №394/2011-к в частині звільнення ОСОБА_1 з роботи в Апараті РНБО України на підставі пункту 1 частин першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників та поновлено на посаді заступника керівника управління - завідувача відділу фінансової безпеки і детінізації економіки управління фінансової безпеки департаменту з питань економічної, соціальної та екологічної безпеки з 16.07.2011 року, стягнуто заробітну плату. На підставі ст..277-1 КЗпП України просить стягнути моральну шкоду в розмірі 165400грн.

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач ОСОБА_1 АДРЕСА_1

Відповідач: Апарат Ради національної безпеки і оборони України вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220

Суддя Остапчук Т.В.