Справа № 127/8123/22
Провадження № 22-ц/801/1123/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 рокуСправа № 127/8123/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року, ухваленого в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Венгрин О.О., дата складення повного тексту рішення 26 квітня 2022 року,

встановив:

В квітні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо ОСОБА_2 .

В обґрунтування поданої заяви посилалась на те, що вони з ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який в червні 2018 р. розірваний. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в будинку по АДРЕСА_1 , який належить їм на праві спільної часткової власності на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2020 року (справа №127/30495/19) та свідоцтва про право власності. В будинку з ними проживає їх неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 систематично вчиняє стосовно заявника психологічне та фізичне насильство, а саме під час використання спільної кухні чи подвір`я принижує її, ображає, погрожує. Такі погрози викликають у ОСОБА_1 побоювання за свою безпеку, у зв`язку із чим заявник неодноразово зверталась до поліції.

Заявник ОСОБА_1 має інвалідність 1 групи загального захворювання, симптоми якого ускладнюються від вчинення протиправних дій відносно неї ОСОБА_2

09 квітня 2022 року, після застосування психологічного та фізичного насильства ОСОБА_2 до неї, остання викликала поліцію і ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис строком на 5 діб у вигляді заборони на вхід та перебування в місці перебування ОСОБА_1 та заборони в будь-який спосіб з нею контактувати.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 шляхом встановлення шафи, до якої стаціонарно прикріплені двері, заблокував їй доступ до другого поверху будинку, центрального входу та електричного щитка, іноді відключаючи подачу електроенергії до кімнати заявника, що відповідно призводить до відключення холодильника і псування життєво важливого для неї препарату Копаксону, що є небезпечним для її життя.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із вказаною заявою, в якій просила видати обмежувальний припис ОСОБА_2 , строком на шість місяців, а саме заборонити йому перебувати у місці проживання (перебування) заявника по АДРЕСА_1 ; заборонити наближатись до місця перебування ОСОБА_1 (приміщення 1-2, 1-3, 1-4, 1-5 будинку по АДРЕСА_1 ) під час перебування там ОСОБА_1 ; усунути перешкоди у користуванні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 : забрати встановлену ним шафу (з стаціонарними дверима) в приміщенні 1-2 в будинку по АДРЕСА_1 , не відключати електроенергію в кімнаті 1-4, де проживає ОСОБА_1 , забезпечити ОСОБА_1 вільний доступ до електричного щитка в приміщенні 1-1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису стосовно колишнього чоловіка ОСОБА_2 .

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області мотивоване тим, що судом не встановлено, що домашньому насильству піддавався заявник ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 , і , відповідно, не встановлено ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на думку заявника суд попередньої інстанції не надав належної оцінки усім доводам, щодо наявності підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 . Поряд з цим, посилається на ті ж самі обставини, що викладені нею у заяві про видачу обмежувального припису.

07 червня 2022 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у видачі обмежувального припису щодо нього. Поряд з цим, зазначає, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до поліції за фактом вчинення відносно неї психологічного та фізичного насильства, які не знайшли свого підтвердження.

01 липня 2022 року від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких заперечила аргументи викладені ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу вказавши, що останні не підтвердженні будь-якими належними, достатніми і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 та заінтересована особа ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2018 року розірваний. Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повнолітню дочку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А, з прибудови а, загальною площею 123,9 кв. м, житловою 45,8 кв. м, сараїв Б, б, погреба В з шиєю, вбиральні Г, навісу Д, огорож №1-№2, вигрібної ями №3. (а.с. 10-11).

На а.с. 5, 6 копія пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , копія довідки МСЕК, згідно яких заявнику встановлено інвалідність І групи загального захворювання, безстроково.

З інформації Вінницького районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області №П-1294/200/03-2021 від 18 червня 2021 року вбачається, що в журналі єдиного обліку Вінницького районного управління поліції ГУ НП у Вінницькій області зареєстровано 24 звернення ОСОБА_1 щодо неправомірних дій ОСОБА_2 за період 2011 - 2021 роки. (а.с. 12-13).

Згідно копії актів обстеження житлових умов сім`ї №1 від 15 січня 2020 року, №1-21 від 30 вересня 2021 року, №1 від 08 лютого 2022 року, згідно яких житлові умови ОСОБА_1 задовільні. Колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з 15 вересня 2019 року самовільно обмежив доступ до частини будинку ОСОБА_1 (заблоковано прохід до сходів шафою та стаціонарно прикріпленими дверима). На час обстеження 08 лютого 2022 року електропостачання працює (а.с. 14-15, 16, 17-18).

Відповідно до копії виписки з медичної картки стаціонарного хворого №2743 та витягу із медичної картки стаціонарного хворого денного стаціонару №8111, ОСОБА_1 встановлено діагноз, зазначено необхідність приймати препарат «Копаксон», який має зберігатись при температурі 2-8 градусів за Цельсієм (а.с. 7-9).

09 квітня 2022 року до ОСОБА_2 було застосовано терміновий заборонний припис стосовно кривдника, строком на 5 діб. ОСОБА_2 встановлено заборону на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи, заборону в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою ОСОБА_1 (а.с. 19).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 до Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії ГАБ № 892362 від 12 серпня 2021 року, складену інспектором Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області Ігорем Теплицьким - задоволено.

Постанову Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області від 12 серпня 2021 року серії ГАБ № 892362 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 183 КУпАП, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн. - скасовано, а справу про адміністративне правопорушення - закрито.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом № 2229-VIII.

Згідно з пунктами 3, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Економічне насильство форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 363/3496/18 (провадження № 61-4830св19), 26 вересня 2019 року в справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19), від 17 червня 2020 року в справі № 509/2131/18 (провадження № 61-271св19), від 23 грудня 2020 року в справі № 753/17743/19 (провадження № 61-23053св19), від 24 лютого 2021 року в справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 752/10604/19 (провадження № 61-3604св21), від 17 листопада 2021 року у справі № 755/937/21 (провадження № 61-7884св21).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 201/5512/20 (провадження № 61-86св21) зроблено висновок про те, що «неодноразові звернення заявника до правоохоронних органів та наявність термінового заборонного припису стосовно кривдника не підтверджують факт вчинення особою насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України), і не є доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства заінтересованою особою щодо колишньої дружини та спільних дітей, що є необхідною умовою для застосування до особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом».

Сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству (постанови Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19 (провадження № 61-3510св20), від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на підставу для звернення до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 вказувала, що останній регулярно здійснює стосовно неї дії з ознаками психологічного та фізичного насильства. Посилалася на неодноразові звернення до правоохоронних органів стосовно вчинення таких дій. Вказане підтверджується відповіддю на звернення останньої ВРУП ГУ НП у Вінницькій області щодо звернень ОСОБА_1 , наданої до суду разом із заявою про видачу обмежувального припису (а.с. 12-13).

Водночас апеляційний суд виходить з того, що неодноразові звернення заявника до правоохоронних органів не підтверджують факт вчинення ОСОБА_2 насильства, не є доказом вини у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України), і не є доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Звернення до різних органів державної влади, зокрема правоохоронних, свідчить про наявність конфлікту між сторонами, і самі по собі не підтверджують факт вчинення насильства заінтересованою особою щодо колишньої дружини та спільних дітей, що є необхідною умовою для застосування до особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені спеціальним законом.

Подібний висновок Верховного Суду викладений у постановах від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) та № 361/1110/20(провадження № 61-10458св20).

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що будь яких належних, допустимих і достатніх доказів про встановлення вини і притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності по факту вчинення відносно ОСОБА_4 психологічного та/або фізичного насильства матеріали справи не містять, як і не додано таких до суду першої та/або апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те що суд попередньої інстанції не встановив обставини, які мають значення для правильного розгляду справи не є слушними, оскільки спростовуються викладеними висновками в оскаржуваному рішенні суду з наданням належної оцінки кожному наявному доказу в матеріалах справи.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета