Справа № 457/972/22
провадження №2/457/257/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2022 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Марчука В.І.,

секретар судового засідання Мазурик В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Трускавецької міської ради,про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей Трускавецької міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбних відносинах з 12.06.2003 року. У шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя між ними не склалося через часті сварки, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. Як подружжя сторони не проживають. Відповідачка з січня 2022 року проживає разом з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує лише формально. Неповнолітній син ОСОБА_5 виявив бажання проживати з позивачем. З січня 2022 року сторони не проживають разом та син перебуває на повному утриманні та вихованні позивача.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує, примирення між сторонами неможливе.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутності, позов визнає, примирення між сторонами неможливе.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи належно повідомлена.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що сторони 12.06.2003 року уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, про що зроблено актовий запис № 74, що стверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , яке знаходиться в матеріалах справи. У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є повнолітньою та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 , яка знаходиться в матеріалах справи.

Сімейне життя у сторін не склалося через часті сварки, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. Як подружжя вони не проживають. Відповідачка з січня 2022 року проживає разом з дочкою за адресою: АДРЕСА_1 . Вони не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує формально. Неповнолітній син ОСОБА_5 виявив бажання проживати з позивачем. З січня 2022 року позивач проживає разом з сином, який перебуває на повному його утриманні та вихованні.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст.110 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Враховуючи, що шлюб між сторонами фактично розпався, сторони не підтримують подружніх відносин, відновлення сім`ї неможливе та суперечить інтересам сторін, а тому суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо розірвання шлюбу є доведеними та такими що підлягають задоволенню. Суд вважає, що шлюб слід розірвати.

В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із позивачем, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України, заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

Пунктом 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне для якнайкращого забезпечення інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Суд враховує, що неповнолітній син ОСОБА_4 вирішив проживати з батьком, а мати відповідачка по справі визнала позов.

Водночас судом не встановлено обставин, які б могли стати підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом з ним.

Враховуючи вік дитини, визнання відповідачкою позовних вимог і не заперечення щодо визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважає що доцільним є визначення місця проживання дитини разом із батьком позивачем по справі, що відповідатиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, принципу рівності прав та обов`язків щодо своїх дітей, узгоджуватиме з положеннями Конвенції прав дитини, рішеннями Європейського суду з прав дитини і грунтуватиметься на чинному національному законодавстві України.

Оцінивши зібрані у справі докази, з огляду на встановлені обставини та вищенаведені положення національного та міжнародного сімейного законодавства, суд вбачає підстави для визначення місця проживання дитини з батьком.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, ч.6 ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, с у д,-

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 12.06.2003 року відділом реєстрації актів громадського стану Трускавецького міського управління юстиції Львівської області, актовий запис № 74.

Сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити проживати та виховуватись з батьком - ОСОБА_1 за місцем його проживання та/або перебування.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: В. І. Марчук