Справа № 445/1882/19 Головуючий у 1 інстанції: Бакаїм М.В.
Провадження № 22-ц/811/148/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

розглянувши у м.Львові в порядку спрощеного провадження без участі учасників справи цивільну справу № 445/1882/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_4 м.Золочів на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2021 року у справі за позовом Військової частини НОМЕР_4 до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу виплаченої шкоди,-

в с т а н о в и в :

02 жовтня 2019 року військова частина НОМЕР_4 м.Золочів Львівської області звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу виплаченої шкоди у розмірі 101 160,00 грн.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_4 в порядку регресу 7602.84 грн. (сім тисяч шістсот дві грн. 84 копійок) виплаченого відшкодування, в решті позову відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Військової частини НОМЕР_4 150.93 (сто п`ятдесят грн. дев`яносто три коп.) сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що ухвалюючи рішення, суд керувався Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, завдану державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року, на підставі пункту 10 якого ухвалив стягнути з нього кошти в розмірі місячного грошового забезпечення, що є неправильним застосування норм матеріального права.

На підставі п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 визнано такою, що втратила чинність постанову Верховної Ради України «Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі». Таким чином, суд не вправі був застосовувати норми цього Положення при вирішенні цієї справи. Слід зазначити, що відповідно до п. 11 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року, яка втратила чинність на підставі Закону № 160-ІХ від 03.10.2019, командири (начальники) військових частин за шкоду, заподіяну державі їх підлеглими, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше тримісячного грошового забезпечення, якщо вони своїми розпорядженнями порушили встановлений порядок обліку, зберігання, використання, перевезення військового майна. Також позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки старшого водія автомобільного відділення автомобільного взводу роти матеріального забезпечення з якими він був ознайомлений, що давало б підставу вважати, що він може нести повну матеріальну відповідальність. Позивачем не надано договору про повну матеріальну відповідальність, з якого вбачалося, що він зобов`язаний відшкодувати шкоду у випадку незабезпечення збереження ввірених матеріальних цінностей. Вважає, що саме військова частина НОМЕР_4 відповідальна за страхування цивільно-правової відповідальності автомобіля МАЗ, який їй належав на момент ДТП та перебував у повному її господарському віданні.

Рішення про визнання його винним у порушенні трудового законодавства, порушенні службової дисципліни або недодержанні службових обов`язків не приймались. Отже, під час судового розгляду достеменно встановлено, що відсутній причинно-наслідковий зв`язок між вчиненою ним ДТП та заподіянням державі шкоди у вигляді відшкодування за рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2019 у справі №914/1792/18, оскільки посадові особи військової частини НОМЕР_4 не уклали, хоча зобов`язані були та не проконтролювали укладення відповідного договору страхування автомобіля МАЗ д.н.з. НОМЕР_1 .

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позову.

Рішення суду також оскаржила військова частина НОМЕР_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що до військової частини НОМЕР_4, як до особи, яка відшкодувала завдану відповідачем ОСОБА_1 завдану шкоду, перейшло право регресної вимоги, оскільки згідно постанови Золочівського районного суду Львівської області від 09.10.2017 року відповідача визнано винним у вчинені правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Отже з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди. Військова частина НОМЕР_4 на підставі платіжних доручень №358,359 від 29.07.2019 року виконала постанову Золочівського районного відділу ДВС за підсумками чого останнім винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Задовольняючи частково позовні вимоги війської частини НОМЕР_4, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким стягнути з відповідача відшкодування виплаченої шкоди у розмірі 101 600,00 грн.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) відзиви на апеляційні скарги не надано.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Згідно частини другої статті 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи та судом встановлено, що Наказом командира 146 окремого ремонтно-відновлювального полку оперативного командування «Захід» (по особовому складу) № 38-РС від 10.07.2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду старшого водія автомобільного відділення автомобільного взводу роти матеріального забезпечення 146 окремого ротно-відновлювального полку оперативного командування «Захід» з 10.07.2015 року ( а.с.71).

Відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_4 №53 від 16.08.2017 року «Про закріплення озброєння та військової техніки військової частини за особовим складом підрозділів» за відповідачем ОСОБА_1 закріплено вантажний автомобіль МАЗ-5335 військовий номер НОМЕР_1 .

28.08.2017 року о 17:40 год. на автодорозі Львів-Тернопіль сталася дорожньо-транспортна пригода ( далі ДТП) за участю транспортного засобу МАЗ-5335 д.р.н. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 та автомобіля Кіа Sportage д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_2 .

Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 09.10.2017 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. (а.с.7).

Згідно з Витягу з Наказу від 09.07.2018 року №177 командира військової частини НОМЕР_4 ОСОБА_1 звільнено Наказом командира №146 окремого ремонтно-відновлювального полку оперативного командування «Захід» від 02.07.2018 року № 36-РС відповідно до ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас за пунктом «2» підпункту «а»

На момент настання ДТП 28.08.2017 року ОСОБА_1 перебував при виконанні службових обов`язків.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2019 року у справі № 914/1792/18 стягнуто з військової частини НОМЕР_4 на користь МТСБУ відшкодування завданої майнової шкоди в розмірі 101 160,00 грн. та судовий збір в розмірі 1 762,00 грн. Рішення суду набрало законної сили.

На виконання вказаного рішення Господарського суду Львівської області згідно платіжних доручень № 358 від 29.07.2019 року та №359 від 29.07.2019 року в/ч НОМЕР_4 перерахувала МТСБ 101 160,00 грн. призначення платежу- оплата за завдану майнову шкоду згідно рішення господарського суду Львівської області від 14.06.2019 року у справі № 914/1792/18 та судовий збір (а.с.26).

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що ДТП трапилося 28.08.2017 року та згідно постанови Золочівського районного суду Львівської області від 09.10.2017 року винним у вчиненні ДТП визнаний відповідач по справі ОСОБА_1 , рішення Господарського суду Львівської області прийнято 13.02.2019 року, відтак, всі події, що стосуються зазначеної справи відбувалися на час чинності Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, (далі по тексту Положення), яке суд першої інстанції правильно застосував при вирішенні спору.

Тому, доводи апеляційної скарги позивача, що необхідно було застосовувати Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 року є безпідставними.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» затвердженим постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року прописано, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.

Визначаючи розмір відшкодування в межах місячного грошового забезпечення, суд першої інстанції правильно керувався пунктом 10 Положення та стягнув в порядку регресу з відповідача в користь позивача 7 602,84 грн. Щодо розміру місячного грошового забезпечення позивач та відповідач не апелюють, а тому суд не перевіряє розмір місячного грошового забезпечення відповідача ОСОБА_1 .

Щодо доводів відповідача ОСОБА_1 про відшкодування завданої шкоди її власником, тобто військовою частиною НОМЕР_4 та не стягнення шкоди з нього, колегія суддів заперечує.

Відповідно до роз`яснення постанови Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року із наступними змінами та доповненнями ( далі по тексту постанова) у п.4 абз.3 прописано, що не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела ( шофер, машиніст, оператор тощо).

За приписами п.5 Постанови при розгляді справ про відшкодування шкоди суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених статтями Цивільного кодексу, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових ( службових) обов`язків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації.

Згідно абз.3 п.6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року зазначено, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Враховуючи те, що умови матеріальної відповідальності військовослужбовців регламентовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі від 23.06.1995 року, яке було чинне на час вчинення ДТП та заподіяння шкоди, тому суд першої інстанції правильно визначився із застосуванням норм матеріального права.

Щодо інших доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , такі не спростовують висновків суду, а тому суд відмовляє у її задоволенні.

Європейський суд з прав людини прописав, що згідно з його усталеною практико., яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи те, що судом першої інстанції належно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, у суду відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача, яка не спростовує висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. ( ч.5 ст.268 ЦПК).

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_4 м. Золочів Львівської області на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Ршення Золочівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк