ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м.Суми

Справа №576/2284/21

Номер провадження 22-ц/816/590/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.

учасники справи:

позивач Виконавчий комітет Есманської селищної ради Шосткинського району Сумської області, як орган опіки та піклування, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Есманської селищної ради Шосткинського району Сумської області, як органу опіки та піклування, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2022 року, у складі судді Сапона О.В., ухвалене у м. Глухів,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду в жовтні 2021 року із позовом, Виконавчий комітет Есманської селищної ради Шосткинського району Сумської області, як орган опіки та піклування, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з невиконанням неб батьківських обов`язків по вихованню та утриманню малолітньої дитини, та стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання її дитини, ОСОБА_1 , у розмірі ? частини її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, на особовий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько якого помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно рішення Глухівського міськрайонного суду від 11.01.2021 року у справі № 576/2095/20 дитину відібрано у ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав. Вказав, що період з 22.09.2020 року по 28.04.2021 року ОСОБА_1 знаходився в обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Шостка. За цей час мати його жодного разу не відвідала, але забезпечувала його матеріально, надсилала на адресу центру посилки з предметами гігієни та одягу, на зв`язок з адміністрацією закладу виходила рідко. Зазначив, що психологом центру під час бесіди з ОСОБА_1 встановлено, що він дуже хотів проживати разом з матір`ю, але переймається через те, що вітчим знову знущатись над ним, бити та не давати їсти. Повідомив, що 28.04.2021 року ОСОБА_1 передано в дитячий будинок сімейного типу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у м. Ромни. Зазначав, що у травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до служби у справах дітей Есманьської селищної ради із заявою про намір забрати сина шляхом звернення до суду, однак син категорично відмовився повертатись в сім`ю матері на виховання та спільне проживання. Також повідомив, що з метою вивчення умов щодо повернення дитини до сім`ї ОСОБА_2 проведено обстеження умов проживання її сім`ї та встановлені задовільні умови проживання. Стверджував, що ОСОБА_2 своєю поведінкою допустила жорстоке поводження вітчима з її сином, що призвело до відібрання дитини, і не прийняла ніяких дій щодо повернення сина в сім`ю, із ним не проживає, не забезпечує його виховання та утримання.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду виконавчий комітет подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не враховано те, що над дитиною ОСОБА_1 вчинялось фізичне, психологічне насильство, порушено законні права та інтереси малолітньої дитини, при цьому ОСОБА_2 не вчиняла ніяких дій щодо захисту дитини від насильства з боку вітчима, протягом року не звернулась до суду з приводу повернення дитини додому, не виявляла зусиль побачитись із сином, і те, що дитина просить допомоги у вирішенні питання залишити його у дитячому будинку сімейного типу, що свідчить про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_1 . Крім того, зазначено, що у судовому засіданні не заслухано думку дитини ОСОБА_1 щодо предмета позову.

Сторони до суду не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, подав клопотання про розгляд справи без їх участі.

У заяві до апеляційного суду відповідачка вказала, що проти позову заперечує, бо з сином спілкується таємно за його бажанням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлені обставини, які вбачаються з матеріалів справи та не оспорюються сторонами про те, що батьками малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 6), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 9).

Рішенням Глухівського міськрайонного суду у справі № 576/2095/20 від 11.01.2021 року ОСОБА_1 відібрано у ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав (а.с. 45-51), а рішенням виконкому Есманьської селищної ради Шосткинського району Сумської області від 24.02.2021 року дитині надано статус позбавленої батьківського піклування (а.с. 10).

В період з 22.09.2020 року по 28.04.2021 року ОСОБА_1 знаходився в обласному центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у м. Шостка. За інформацією даного центру мати жодного разу не відвідала сина, але забезпечувала його матеріально, надсилала на адресу центру посилки з предметами гігієни та одягу, на зв`язок з адміністрацією закладу виходила рідко. Психологом центру під час бесіди з ОСОБА_1 встановлено, що він дуже хотів проживати разом з матір`ю, але переймається через те, що вітчим знову знущатись над ним, бити та не давати їсти (а.с. 17, 18).

28.04.2021 року ОСОБА_1 передано в дитячий будинок сімейного типу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у м. Ромни (а.с. 19).

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до служби у справах дітей Есманьської селищної ради із заявою про намір забрати сина ОСОБА_1 шляхом звернення до суду (а.с. 21).

10.09.2021 року комісією здійснено обстеження умов проживання відповідача та встановлено, що умови проживання є задовільними, житлові кімнати потребують часткового ремонту, санітарний стан відповідає нормі, чистота та порядок дотримані, стосунки в сім`є доброзичливі. Разом з чоловіком мають бажання повернути сина ОСОБА_1 в сім`ю (а.с. 12).

За місцем проживання ОСОБА_2 характеризується посередньо, а саме, з серпня 2021 року перебуває на обліку у центрі зайнятості, маючи четверо дітей, веде закритий спосіб життя. Разом з чоловіком ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який ніде не працює, живе за рахунок тимчасових заробітків. Скарги з боку односельців на них відсутні (а.с. 14, 15).

27.09.2021 року рішенням виконкому Есманьської селищної ради затверджено висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 своєю поведінкою допустила відібрання у неї дитини і не прийняла ніяких дій щодо повернення сина в сім`ю, із ним не проживає, не цікавиться його життям, не забезпечує його виховання та утримання (а.с. 11).

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).

У ст. 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Колегія суддів виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (справа «Мамчур проти України» (CASE OF MAMCHUR v. UKRAINE) від 16.07.2015 року).

Отже, колегія суддів виходить з того, що судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав батька щодо неповнолітньої дитини є крайнім заходом впливу.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», п. 49).

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Відповідний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 522/10703/18, від 13.04.2020 року у справі № 760/468/18, від 11.03.2020 року у справі № 638/16622/17, від 02.10.2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08.05.2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на встановлені обставини справи щодо поведінки матері дитини ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , оскільки вона не втратила повністю зв`язок із дитиною і зауважує, що відсутні підстави для застосування до неї крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються ст. 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

Колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять даних, які б свідчили про наявність достатніх причин для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві, що також свідчить про законність та обґрунтованість рішення місцевого суду.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Із досягненням десятирічного віку в дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й брати активну участь у вирішенні своєї долі.

Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Доводи апеляційної скарги про те, що у судовому засіданні не заслухано думку дитини ОСОБА_1 щодо предмета позову, колегія суддів вважає слушними, проте, забезпечити таку можливість мав саме позивач, оскільки з 28.04.2021 року ОСОБА_1 перебуває в дитячому будинку сімейного типу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у м. Ромни, а на даний час, за повідомленням самого позивача, перебуває за межами території України.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції враховано того, що над дитиною ОСОБА_1 вчинялось фізичне, психологічне насильство, порушено законні права та інтереси малолітньої дитини, при цьому ОСОБА_2 не вчиняла ніяких дій щодо захисту дитини від насильства з боку вітчима, протягом року не звернулась до суду з приводу повернення дитини додому, не виявляла зусиль побачитись із сином, і те, що дитина просить допомоги у вирішенні питання залишити його у дитячому будинку сімейного типу, що свідчить про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_1 , колегія суддів вважає такими, що зводяться до переоцінки доказів у справі та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява № 4909/04).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Есманської селищної ради Шосткинського району Сумської області залишити без задоволення, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 липня 2022 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко