_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/191/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі Шпак К.Д., Намазовій К.М.,Тіщенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом Виконавчого комітету Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд -

ВСТАНОВИВ:

22.09.2017 року до Київського районного суду м.Одеси було подано позовну заяву Виконавчого комітету Одеської міської ради до Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Х.Б., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_30 , ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2017 року вказану цивільну справу було передано судді Калашніковій О.І.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси Калашнікової О.І. від 26.09.2017 року Виконавчому комітету Одеської міської ради було відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства та роз`яснено позивачу його право на звернення з позовом у порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14.12.2017 року апеляційну скаргу представника виконавчого комітету Одеської міської ради задоволено частково, ухвалу суду від 26.09.2017 року скасовано та справу передано до Київського районного суду м.Одеси для вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 15.01.2018 року провадження у вищевказаній цивільній справі № 520/11330/17було відкрито за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 18.02.2019 року підготовче провадження по справі № 520/11330/17 було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.11.2019 року провадження по справі за позовними вимогами Виконавчого комітету Одеської міської ради про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24.09.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_23 задоволено частково. Ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 20.11.2019 року про закриття провадження по справі скасовано та направлено цивільну справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2020 року вказану цивільну справу було передано судді Гниличенко М.В.

У відповідності до положень ч.12 ст.33, ч.4 ст.198 ЦПК України у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті, суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.11.2020 року вищевказану цивільну справу №520/11330/17 було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання.

10.02.2021 року на стадії вирішення питання закриття підготовчого провадження через канцелярію суду від позивача уповноваженої особи виконавчого комітету Одеської міської ради Бондаренко І.О. надійшла позовна заява під назвою /в новій редакції/ про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з посиланням на ч.3 ст.49 ЦПК України про те, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 11.03.2021 року відмовлено представнику позивача Виконавчого комітету Одеської міської ради Юраш В.В. у прийнятті уточненої позовної заяви /в новій редакції/ про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та повернуто її без розгляду.

Задоволено клопотання представника позивача Виконавчого комітету Одеської міської ради Бондаренко І.О. щодо заміни неналежних відповідачів - Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко правових та технічних експертних досліджень» Кравець О.В., Державного реєстратора Одеської філії державного підприємства «Державний інститут судових економіко правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцької Х.Б. на належних відповідачів власників квартир.

Зокрема, залучено у якості відповідачів по цивільній справі за позовом Виконавчого комітету Одеської міської ради про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень наступних осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , виключивши їх зі статусу третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

До судового засідання з`явився представник позивача Виконавчого комітету Одеської міської ради Романець Ю.-В.О., яка підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі.

До судового засідання з`явились відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , які позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили відмовити.

До судового засідання не з`явились відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_31 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_23 , належним чином повідомлялись, причини неявки суду невідомі.

До судового засідання з`явився представник третьої особи ОСОБА_23 , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача адвокат Стаценко В.М., який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

До судового засідання з`явилась третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_24 та її представник адвокат Стаценко В.М., які позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_1 , Серєк ОСОБА_32 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 адвокат Макаров І.М. до судового засідання не з`явився, через канцелярію суду надав письмову заяву, якою повідомив, що хворіє та просив провести судові дебати за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги не визнають та просив відмовити у повному обсязі.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_30 , ОСОБА_22 , ОСОБА_28 до судового засідання не з`явились, належним чином повідомлялись, причини неявки суду невідомі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_25 адвокат Драгун А.С. до судового засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала письмову заяву, якою позовні вимоги не визнала та просила відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Таким чином, вищенаведені норми чинного законодавства України, визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У відповідності до вимог ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих у порядку, передбаченому ст.ст.81-89 ЦПК України.

Відповідно до положень цивільного процесуального закону позивачем є особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин, а відповідачем є особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність.

Відповідно до ст.53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, повинні доказати на яких підставах їх залучили до участі у справі та зазначити на які права чи обов`язки таких осіб та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ст. 2 ЦПК України).

Наведене означає, що належний суб`єктний склад учасників спору є тоді, коли у сторін та третіх осіб спору існує зв`язок із предметом позову, тобто щодо предмету позову у сторін виникають суб`єктивні права.

Від належного суб`єктного складу сторін залежить питання про задоволення позовних вимог з підстав їх законності, при цьому саме позивач несе ризик заявлення вимог та обґрунтування його права бути позивачем з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача.

Статтею 48 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом.

Неналежними сторонами в цивільному процесі є ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_25 на підставі Договору купівлі-продажу № 562 від 17 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., належить на праві власності земельна ділянка по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0799 га.

ОСОБА_25 , як власнику вищевказаної земельної ділянки, державними органами було видано наступні дозвільні документи щодо нового будівництва

-Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за вих.№ 01-19/329/ог від 27.11.2014 року;

-Департаментом архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт від 12.08.2015 року за № ОД29;

-Департаментом архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД01 від 30.09.2016 року;

04 березня 2015 року власником було отримано Технічні умови приєднання житлового будинку АДРЕСА_2 пд до електричних мереж та електроустановок. 14 липня 2015 року було отримано Технічні умови № 4142-29/1649 на приєднання багатоквартирного житлового будинку до централізованої системи водопостачання та водовідведення м.Одеси.

07.10.2016 року ТОВ «БТІ Експерт-Консалтінг» надано висновок щодо поділу об`єкта нерухомості, після поділу на самостійні об`єкти нерухомого майна надано кожній квартирі поштові адреси, тобто при введені будинку до експлуатації змінено адресу новозбудованого об`єкту, в результаті поділу.

11.10.2016 року Державними реєстраторами Одеської філії державного підприємства Державний інститут судових економіко правових та технічних експертних досліджень» Щеплоцькою Х.Б. та ОСОБА_33 було прийнято низку рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), згідно з якими 10.10.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено записи про державну реєстрацію прав власності на наступні квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_31 на квартиру АДРЕСА_5 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_13 на квартиру АДРЕСА_6 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_14 на квартиру АДРЕСА_7 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_16 на квартиру АДРЕСА_8 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_17 на квартиру АДРЕСА_9 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_19 на квартиру АДРЕСА_10 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_21 на квартиру АДРЕСА_11 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_22 на квартиру АДРЕСА_12 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_13 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_30 на квартиру АДРЕСА_14 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_18 на квартиру АДРЕСА_15 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна /; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_16 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_17 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_17 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_18 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_19 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_34 на квартиру АДРЕСА_20 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_8 на квартиру АДРЕСА_21 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_22 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_23 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_24 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_11 на квартиру АДРЕСА_25 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/; про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_35 на квартиру АДРЕСА_26 /реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101/.

Для реєстрації прав на вищевказані об`єкти нерухомого майна відповідачі надали усі необхідні документи заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, виконаний ТОВ «БТІ Експерт-Консалтинг» № 05/07 від 07.10.2016 року; Договір купівлі-продажу майнових прав; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

У судовому засіданні адвокатом третіх осіб ОСОБА_36 було звернуто увагу суду на ст.657 ЦК України щодо відсутності у відповідачів нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу майнових прав.

Проте, суд зазначає, що чинне законодавство не містить жодних спеціальних вимог щодо форми купівлі-продажу майнових прав на нерухомість, дійсно відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Не зважаючи на це, згідно зі ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухомого майна) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Тобто, при визначенні нерухомого майна законодавець майнові права не згадує. З цього випливає, що нотаріальне посвідчення таких договорів законодавцем прямо не вимагається і може бути здійснено за бажанням сторін договору.

Відповідно до п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року /в редакції від 14.09.2016 року, що діяла на час державної реєстрації/ для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна; договір про спільну діяльність або договір простого товариства.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявиком у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

30 вересня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області було зареєстровано Декларацію про готовність об`єкта будівництва до експлуатації № ОД 01.

Представник відповідачів адвокат Макаров І.М. зазначив, що вищевказана Декларація про готовність об`єкта будівництва до експлуатації № ОД 01 наявна в рестрі будівельної діяльності, за критерієм пошуку «реєстраційний номер документа ОД 01», оскільки реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів, тому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта не вимагається державним реєстратором.

Згідно з ч. 5 ст. 39 Закону № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Відповідно до ч. 9 ст. 39 вказаного Закону зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об`єкт до державної статистичної звітності.

Однак, представник позивача вважає, що вказані реєстраційні дії вчинені з порушенням норм чинного законодавства без достатніх правових підстав та порушують права та інтереси Виконавчого комітету Одеської міської ради, тому вони мають бути скасовані.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регламентовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону № 834-VIII від 26.11.2015 року із змінами та в редакції, яка діяла на час спірної державної реєстрації.

Відповідно до ст.1 вказаного Закону зазначено, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.

Відповідно до положень ст.2 цього Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пунктів 1,2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих /отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав або відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Частиною першою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Судом встановлено, що після державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачами, державними органами, які видавали дозвільні документи ОСОБА_25 на початку будівництва, у подальшому їх було скасовано на підставі

-рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 24.09.2015 року № 328 «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , наданих Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради від 27.11.2014 року;

-наказу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 09.11.2016 року № 01-13/50ДАБІ «Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД 29 від 12.08.2015 року»;

-наказу Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 09.11.2016 року № 01-13/51ДАБІ «Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта будівництва до експлуатації № ОД 01 від 30.09.2016 року»;

16 січня 2017 року ОСОБА_25 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси із адміністративним позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, яким просив визнати протиправними та скасувати вищезазначені накази № 01-13/50 та № 01-13/51 від 09.11.2016 року.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.07.2020 року у справі № 522/834/17 позовні вимоги ОСОБА_25 було задоволено, визнано протиправними та скасовано накази Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради № 01-13/50 ДАБІ «Про скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД 29 від 12.08.2015 року» та № 01-13/51ДАБІ «Про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта будівництва до експлуатації № ОД 01».

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2020 року у справі № 522/834/17 вищезазначене рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня 2020 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2021 року повернуто касаційну скаргу третьої особи ОСОБА_23 на підставі п.4 ч.5 ст.332 КАС України, оскільки в касаційній скарзі не викладені підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. Таким чином, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 липня 2020 року набрало законної сили.

Досліджуючи накази Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про скасування декларацій на предмет визнання їх протиправними, суди посилались на ту обставину, що на час проведення перевірки Декларація про початок виконання будівельних робіт № ОД 29 від 12.08.2015 року та Декларація про готовність об`єкта будівництва до експлуатації № ОД 01 від 30.09.2016 року вичерпали свою дію фактом їх виконання шляхом реєстрації права власності, оскільки відповідачем проводилась перевірка відомостей, внесених до декларації про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації вже після реєстрації права власності на об`єкт нерухомості за фізичними особами та внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, представник третьої особи ОСОБА_25 адвокат Драгун А.С. звернула увагу суду на той факт, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2018 року по справі № 522/15352/16-а адміністративний позов ОСОБА_25 до Виконавчого комітету Одеської міської ради було задоволено, скасовано рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 328 від 24.09.2015 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, наданих Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради від 27 листопада 2014 року». Вказане рішення П`ятим апеляційним адміністративним судом від 02.04.2019 року було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 27.04.2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі №522/15352/16-а було залишено без змін. Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2018 року набрало законної сили.

Вказаним рішенням зазначено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Суд оцінює спірне рішення про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки як ненормативний правовий акт, оскільки він пов`язаний з реалізацією особою його суб`єктивного права на забудову його власної земельної ділянки і не поширюється на інших суб`єктів, окрім власника ОСОБА_25 .

Досліджуючи вказані рішення суду та обставини встановлені вказаними рішеннями, які відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, не доказуються при розгляді даної справи, суд приймає до уваги вказані висновки судів.

Таким чином, вищезазначені Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 27 листопада 2014 року, видані Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради за № 01-13/329ог, а також Декларація про початок виконання будівельних робіт № ОД 29 від 12 серпня 2015 року та Декларація про готовність об`єкта будівництва до експлуатації № ОД 01 від 30.09.2016 року, видані Департаментом ДАБІ в Одеській області на час проведення державної реєстрації права власності за відповідачами були діючими, чинними та не скасованими.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду /справа № 916/1986 від 12.06.2019 року/, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення.

У своєму рішенні від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009 Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Органи місцевого самоврядування повинні бути відповідальними за свою діяльність перед юридичними та фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є гарантією стабільності суспільних відносин між органами місцевого самоврядування і громадянами. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Оскільки, містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 27.11.2014 року, декларація про початок виконання будівельних робіт від 12.08.2015 року та декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 30.09.2016 року були виконані ОСОБА_25 у повному обсязі до їх скасування органами місцевого самоврядування, то вичерпали свою дію, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.

У судовому засіданні представник третіх осіб звертав увагу суду на наявність кримінального провадження, інших цивільних справ за різними позовами як фізичних так і юридичних осіб, в яких було різні предмети спору, які не стосуються даної справи, зокрема проведенням перевірок об`єкта будівництва посадовими особами Департаменту ДАБІ в Одеській обсті та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради та інші, наявності доказів у ціх справах, однак суд зазначає, що по іншим спорам було прийняті рішення, які набрали законної сили або знаходяться на стадії оскарження, проте суд розглядає вказану справу відповідно до предмета позову скасування державної реєстрації прав власності та в межах заявлених позовних вимогах на підставі поданих доказів та даним складом учасників судового процесу та з`ясовує питання повноважень виконавчого комітету Одеської міської ради як позивача на звернення до суду з даним позовом та порушення прав як позивача, так і третіх осіб, на стороні позивача.

Також, представника позивача у судовому засіданні посилався на те, що на момент прийняття оскаржуваних рішень державних реєстраторів діяли заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.04.2016 року, якими було заборонено вчиняти будь-які дії органам державної реєстрації прав на нерухоме майно Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції, однак представник відповідачів звертає увагу суду, що заборона здійснювати будь-які дії застосовувалась лише до певних, а не до всіх суб`єктів державної реєстрації.

Крім того зазначає, за відомостями у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, обтяження /арешт/ було зареєстровано у реєстрі стороною позивача лише через півроку з моменту постановлення ухвали суду - 21.10.2016 року, тобто після проведення відповідачами державної реєстрації права власності.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, та виникають з моменту такої реєстрації.

У свою чергу відповідно до вказаного Закону (ст.25) проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно зупиняється на підставі рішення суду про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав. Суд, який постановив рішення про заборону вчинення таких дій, зобов`язаний направити його суб`єкту державної реєстрації.

Обов`язок державного реєстратора самостійно перевіряти наявність можливих заборон та арештів, накладених на нерухоме майно, але не зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в Єдиному державному реєстрі судових рішень чи в інших джерелах відсутній.

Викладене свідчить про те, що у державних реєстраторів були відсутні правові підстави відмови у державній реєстрації, оскільки на дату реєстрації за відповідачами права власності на квартири, будь-яких обтяжень нерухомого майна, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявлено не було.

Представники відповідачів також звертають увагу суду на той факт, що земельна ділянка і зведений на останній об`єкт нерухомості не є комунальною власністю, а виключно приватна власність третьої особи та відповідачів. Також зазначають, що у даному випадку Виконавчий комітет Одеської міської ради звертається до суду не з питань проведення містобудівної діяльності ОСОБА_25 , на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності, а щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за фізичними особами. Тому, просили суд встановити, яким чином отримання громадянами права власності на об`єкт нерухомого майна, порушує права та інтереси Виконавчого комітету Одеської міської ради, його повноваження, крім того зазначили, що треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача по справі безпідставно заявляють про порушення їх прав, оскільки вони не є власниками суміжних земельних ділянок, а ні власниками сусідніх будинків, що підтверджується правовстановлюючими документами, які є в матеріалах справи.

Згідно з п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності ті інших речових прав» застосовуючи положення ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Проте, судом встановлено, що 12/25 частин домоволодіння та земельна ділянка, площею 317 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_27 належать на праві власності ОСОБА_37 , на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 30.12.2003 року./а.с.72-73,т.11/.

Також, встановлено, що садовий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_27 на підставі свідоцтва про право власності від 23.04.2002 року на праві приватної власності належить ОСОБА_38 /а.с.74,т.11/.

Таким чином, відсутній факт порушеного права третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , оскільки ними не доведено, що вони є власниками нерухомого майна і що діями відповідачів порушено їх право власності. Крім того, у судовому засіданні треті особи вказали, що вони не звертались до суду з будь-якими позовами про усунення перешкод у користуванні чи володінні майном.

Предметом даного спору є скасування державної реєстрації права власності відповідачів, однак однією з обов`язкових умов скасування реєстрації є порушення у зв`язку з вказаною реєстрацією, прав та охоронюваних законом інтересів позивача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_23 та ОСОБА_24 . Якщо за результатами розгляду справи не встановлено факту такого порушення, а позивач посилається на порушення закону з боку державного реєстратора, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Окремо варто зазначити, що нормами ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Застосовуючи в практичному аспекті зазначений припис, суд зазначає, що з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.

Представник третьої особи адвокат А.Драгун також звертає увагу суду на те, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Якщо спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, - цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Однак, суд зауважує, що ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.11.2019 року провадження по справі за позовними вимогами Виконавчого комітету Одеської міської ради про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, проте постановою Одеського апеляційного суду від 24.09.2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_23 було задоволено частково та ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 20.11.2019 року про закриття провадження по справі скасовано та направлено цивільну справу для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві своє право на звернення до суду обґрунтовано тим, що до повноважень виконавчих органів місцевих рад у галузі будівництва відносяться делеговані повноваження у сфері містобудування.

Закон України «Про основи містобудування» до містобудування /містобудівної діяльності/ відносить прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Проте, представник відповідача ОСОБА_18 адвокат Боярчук І.В. у письмових поясненнях зазначає, що позивачем не обґрунтовано наступні питання з яких підстав позивач відносить оскарження рішень у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно, тобто у сфері визнання державою таких прав, до повноважень позивача у сфері містобудування; яким чином наявність державної реєстрації права власності за відповідачами порушує, не визнає чи оспорює права, свободи чи законні інтереси виконавчого комітету Одеської міської ради; не містить посилання на встановлені законом випадки, коли до суду може звертатись виконавчий комітет Одеської міської ради в інтересах інших осіб згідно ч.2 ст.4 ЦПК України; позивачем не обґрунтовано, яким чином буде поновлено, захищено чи визнано права та законні інтереси виконавчого комітету Одеської міської ради у разі скасування державної реєстрації права власності на квартири відповідачів.

Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснення контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації відноситься до компетенції Міністерства юстиції України та його територіальних органів. До повноважень суб`єктів державної реєстрації, до яких також відносяться виконавчі комітети міських рад, входять виключно повноваження у сфері забезпечення проведення державної реєстрації та ведення Державного реєстру прав. (ст.9 Закону).

Звертаючись до суду із позовною заявою в якості обґрунтування правомірності звернення, позивач посилається на пункт «б» частини першої статті 31 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», яким виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, а саме: прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством; організацію роботи, пов`язаної з зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів; здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу; здійснення контролю за забезпеченням надійності та безпечності будинків та споруд незалежно від форм власності в районах, що зазнають впливу небезпечних природних і техногенних явищ та процесів; організація охорони, реставрації та використання пам`яток історії і культури, архітектури та містобудування, палацово-паркових і садибних комплексів, природних заповідників; вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування.

Суд вважає, що у даному випадку, виконавчий комітет Одеської міської ради звернувся до суду не з питань проведення містобудівної діяльності ОСОБА_25 на земельній ділянці, яка належить йому на праві власності, а щодо скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за фізичними особами. Позивачем не доведено у судовому порядку факту порушення його прав під час проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за відповідачами, що ставить під сумнів законність звернення виконавчого комітету Одеської міської ради із даною позовною заявою.

Таким чином, для звернення до суду необхідним є факт наявності у позивача повноважень на звернення до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності та доведення порушення прав позивача, тому при розгляді даної справи необхідно першочергово встановити факт наявності повноважень та доведеності порушеного права позивача, шляхів забезпечення його поновлення, однак судом було встановлено відсутність повноважень та наявності порушення прав позивача, що виключає можливість звернення до суду, позивач є неналежним, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Суд зауважує, що виконавчий комітет Одеської міської ради мав повноваження та правові підстави здійснювати контроль у сфері містобудівної діяльності та у разі порушення його прав звертатися до суду з позовами на стадії проведення власником містобудівної діяльності на земельній ділянці в період з 2014 року, але у виконавчого комітету Одеської міської ради відсутні повноваження у сфері скасування державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомості, які розташовані на земельній ділянці, належній власнику на праві власності, проте незважаючи на даний факт, у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування державної реєстрації прав власності відповідачів, вже після оформлення державної реєстрації прав на нерухоме майно, якою відповідачі реалізували свої суб`єктивні права на об`єкт нерухомості.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіня розуміють як передбачену законом /тобто юридично забезпечену/ можливість мати /утримувати/ в себе певне майно та фактично панувати над ним.

Зазначені принципи сформульовано і в рішеннях Європейського суду з прав людини, відповідно до яких суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому.

Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Европейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільша важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання держави у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994 року, «Кушоглоу проти Болгарії» від 10.05.2007 року).

Крім того, Європейський Суд неодноразово наголошував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.(рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року).

Із пояснень відповідача ОСОБА_18 , наданих у судовому засіданні, вбачається, що за адресою Люстдорфська дорога 139 у м.Одеса зареєстровано та проживає більше 30 осіб, в будинку мешкають соціально незахищені люди діти, пенсіонери, переселенці, особи з інвалідністю. Вказану адресу зареєстровано в Обласному управлінні внутрішніх справ, МНС, районному військкоматі у зв`язку з військовим обліком громадян, за вказаним місцем реєстрації проводиться видача цивільних та закордонних паспортів, ведеться пенсійний облік, мешканці приймали участь на виборах, крім того неодноразово було здійснено відчуження майна шляхом оформлення нотаріально посвідчених договорів дарування та купівлі-продажу квартир. Тобто, вказаним позовом порушуються їх права на мирне володіння майном.

Прийняття у встановленому законом порядку (добросовісність набуття права власності відповідачами квартир породжувало у громадян впевненість «законне сподівання») у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, яким скасовано дозвільні документи, які стали підставою для реєстрації за ними права власності чи проведення архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності не під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт, а вже після реєстрації права власності на збудований об`єкт, незаконність такої перевірки було встановлено рішеннями судів, або недбалості державних органів щодо своєчасної реєстрації обтяження/арешту/ на майно, або неоднозначності позицій, викладених у рішенні державного органу та відповіді державного органу з одного того же питання.

Неоднозначність позиції державних управлінських органів полягає в тому, що спочатку особі видаються дозвільні документи на об`єкт будівництва, а у подальшому вказані документи на той самий об`єкт нерухомості скасовуються, незважаючи на те, що особа вже реалізувала певні суб`єктивні права на об`єкт нерухомого майна, зокрема у даному випадку у сфері державної реєстрації.

Прикладом неоднозначності позицій управлінських органів також стало прийняття виконавчим комітетом Одеської міської ради рішення № 328 від 24.09.2015 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки», яким зазначено невідповідність виданих ОСОБА_25 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки вимогам законодавства України та державним будівельним нормам. Однак, листом від 27.01.2015 року за вих.№01-13/21ог Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради повідомляло третю особу ОСОБА_23 , що видані ОСОБА_25 містобудівні умови та обмеження відповідають положенням містобудівної документації та не вбачаються порушення діючого законодавства у сфері містобудування.

Також, третьою особою увагу суду було звернуто на лист Управління архітектури і містобудування Одеської міської ради від 17.05.2019 року за вих.01-13/60ЗПИ, яким було повідомлено ОСОБА_23 , що відповідно до Генерального плану м.Одеси, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 року та Планом зонування територій м.Одеси, затверджених рішенням Одеської міської ради від 19.10.2016 року, розміщення багатоквартирної забудови, у межах якої розташована земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , не передбачено.

Однак, Управління не звернуло увагу на той факт, що Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки було видано власнику раніше 27.11.2014 року, тобто до прийняття Генерального плану м.Одеси та Плану зонування території м.Одеси.

Суд вважає, по даній справі є недотримання уповноваженими органами принципів належного урядування та правової визначеності.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, сприяти юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси людини.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на ефективний засіб юридичного захисту, який передбачає можливість для учасника цивільних відносин звернутися до суду, використовуючи такий спосіб захисту права, який здатний поновити порушено право особи.

Суд звертає увагу, що сам по собі факт скасування рішення про державну реєстрацію права власності фізичних осіб на вищевказані квартири, не призведе до вирішення спору, позивач в межах своїх повноважень не набуває статусу власника нерухомого майна чи настання інших правових наслідків, тобто не має досягнення поставленої мети. Оскільки позивач при зверненні до суду декларує, що його метою є захист порушеного права, а просить суд здійснити дії, які не є ефективними, це означає, що сторона позивача у дійсності подає інший позов, який спрямований не на відновлення порушеного права, а переслідує інші цілі. І, оскільки позивач не повідомляє суд про дійсний намір своїх дій, то він і не може отримати від суду захисту. Отже, захист його права не є ефективним, спір не вирішено, оскільки права позивача обраним способом захисту не порушено, скасування державної реєстрації не створює жодних правових наслідків для позивача, крім того суд вважає, що виконавчий комітет Одеської міської ради є неналежним позивачем у даній справі, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На відміну від положень ст.51 ЦПК України, чинне законодавство не передбачає заміни неналежного позивача. Якщо позов пред`явлено особою, яка не має право вимоги, то суд відкриває провадження, встановлює всі дійсні обставини справи і переконавшись в тому, що позивач не має правових підстав для заявлення вимоги, відмовляє йому у задоволенні позову.

Крім того, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачами способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову у позові. /Постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, заслухавши правові позиції сторін, оцінивши представлені в силу статті 81 ЦПК України докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягаючими задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Розподіл судових витрат у вигляді судового збору слід здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 15, 16, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 48, 81, 82, 89, 259, 263-265, 354 ЦПК України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про основи містобудування», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Виконавчого комітету Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.07.2022 року.

Суддя Гниличенко М. В.