КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/8331/21
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8714/2022
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року (суддя Андрейчук Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту користування житловим приміщенням,

встановив:

у травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що 1 жовтня 1997 року він був прийнятий на роботу в Відкрите акціонерне товариство "Завод залізобетонних виробів №5" на посаду електромонтера 4-го розряду в котельню заводу по переводу з Ірпінського виконкому. Згодом підприємство неодноразово перейменовувалось і на день подачі позову має назву Завод залізобетонних виробів Приватного акціонерного товариства "Домобудівний комбінат №4".

Позивач зазначав, що 21 квітня 1998 року йому, як працівнику ВАТ "Завод залізобетонних виробів НОМЕР_3", було видано ордер №198 для вселення в гуртожиток по АДРЕСА_2 . Оскільки розселення по кімнатах в гуртожитках є компетенцією експлуатуючої організації, відповідно до вищевказаного ордеру, завідуючою гуртожитку його було поселено в кімнату НОМЕР_4. Згодом, з невідомих йому причин, його переселили в кімнату НОМЕР_1 у тому ж гуртожитку та видали відповідний ордер №944 від 3 листопада 2004 року. Вказаний ордер було видано за спільним рішенням керівництва (адміністрації) підприємства та профспілкового комітету ВАТ "Домобудівний комбінат №4" №26 від 3 листопада 2004 року.

Позивач стверджував, що 23 листопада 2004 року було здійснено перенумерацію кімнат у гуртожитку, внаслідок чого його кімната була перенумерована з НОМЕР_1 в НОМЕР_3. Про дану перенумерацію йому стало відомо лише у 2018 році після того, як його адвокат отримав відповідь на адвокатський запит у вигляді технічного паспорту та поверхового плану будинку АДРЕСА_2 . Разом з цим, квитанції на оплату комунальних послуг йому приходять на кімнату № НОМЕР_1 в квартирі АДРЕСА_4 .

Позивач зазначав, що на підставі ордеру №944 від 3 листопада 2004 року він у

місячний термін звернувся за місцем своєї роботи з проханням надати дозвіл на реєстрацію його місця проживання у гуртожитку, оскільки вказаний гуртожиток належить підприємству. В свою чергу Голова правління ВАТ "Завод залізобетонних виробів №5" звернувся до Акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" щодо його реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_2 . У відповідь на вказане звернення було повідомлено, що реєстрація мешканців у вказаному гуртожитку призупинена в зв`язку зі зміною статусу гуртожитку.

Позивач стверджував, що відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20 жовтня 2004 року №1915 "Про будинки акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" та враховуючи зміни, що внесені до нього, з 1 січня 2005 року гуртожиток по АДРЕСА_2 , набув статусу житлового будинку для малосімейних. Крім того, вказаний будинок передано у комунальну власність територіальної громади Оболонського району м. Києва та зобов`язано мешканцям будинку видати ордери, однак нового ордеру для вселення йому надано не було, хоча він з 1998 року постійно проживав у будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується актом про постійне проживання від 6 грудня 2018 року, складеного його сусідами. Крім того, на його ім`я відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на сплату за житло та комунальні послуги, а згідно довідки Комунального концерну "Центр комунального сервісу" №89/155 від 19 серпня 2016 року у нього відсутній борг по оплаті утримання будинку та прибудинкової території, що підтверджує сумлінне виконання ним обов`язків наймача житлового приміщення.

Також позивач стверджував, що ордер №944 від 3 листопада 2004 року є чинним, не був визнаний у встановленому законом порядку недійсним, а відтак його вселення на підставі зазначеного ордеру є правомірним.

Посилаючись на положення ст. 344 ЦК України та ч. 2 ст. 315 ЦПК України позивач просив встановити факт користування ним кімнатою НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_4 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, так як при дослідженні доказів судом не було надано оцінку актам про постійне його проживання у кімнаті НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_4 з 2004 року по теперішній час. Дані акти підписані його сусідами та підтверджують факт його користування житловим приміщенням.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції розглядав обставини видачі ордеру №944 від 3 листопада 2004 року, чим вийшов за межі позовних вимог, адже предметом позову є встановлення факту користування житловим приміщенням, а не визнання права власності, реєстрації чи встановлення правомірності видачі ордеру.

Позивач вважає, що факт користування кімнатою № НОМЕР_3 квартири АДРЕСА_4 з 2004 року по теперішній час ніхто не заперечував, навіть представник відповідача. Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача не просив відмовити у задоволенні позовних вимог, однак суд першої інстанції не зазначив цього в оскаржуваному рішенні.

Позивач зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги відсутність у нього заборгованості по оплаті комунальних послуг, а також не було надано оцінку бездіяльності відповідача щодо його реєстрації в період прийняття будинку на баланс в 2004-2005 роках. Крім того, у зв`язку зі зміною власника гуртожитку ним було пропущено 30-денний термін, наданий для реєстрації місця проживання, з обставин, які не залежали

від нього.

Позивач посилається на положення ч. 2 ст. 315 ЦПК України та ст. 344 ЦК України, зазначаючи, що протягом 20 років він сумлінно виконує обов`язки наймача житлового приміщення у гуртожитку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с. 135), у судове засідання свого представника не направила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України, колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Філіповську В.В., яка підтримала доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу № 199к від 2 жовтня 1997 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду електромонтера четвертого розряду ВАТ "Завод залізобетонних виробів №5".

Наказом № 179к від 31 липня 2007 року звільнений з роботи на підставі п. 7 ст. 40 КЗпП України.

Наказом № 812к від 12 листопада 2007 року прийнятий на посаду електрослюсаря з ремонту електричних машин 4 розрядку ВАТ «Домобудівний комбінат № 4» Завод залізобетонних виробів.

21 квітня 1998 року начальником ЖУ «Західне» ДП «Екос» видано ордер №198 на поселення ОСОБА_1 в гуртожиток по АДРЕСА_2 .

3 листопада 2004 року на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ "Домобудівний комбінат №4" № 26 від 3 листопада 2004 року ОСОБА_1 виданий ордер №944 на право заняття одного ліжко-місця в гуртожитку по АДРЕСА_2 . Вказаний ордер є єдиною підставою для реєстрації та поселення в гуртожиток та дійсний протягом 30 днів.

Згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1915 від 20.10.2004 року «Про будинки АТХК «Київміськбуд», визнано будівлі, зокрема, по АДРЕСА_5 , житловим будинком для малосімейних з 01.12.2004 року. Адміністрації та профспілковому комітету АТХК «Київміськбуд» наказано надати житлові приміщення сім`ям, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку у вказаному житловому будинку. Печерській РДА в м. Києві - затвердити спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету АТХК «Київміськбуд» про надання житлових приміщень, зокрема, у вказаному будинку, та видати ордери у встановленому порядку.

Розпорядженням № 2240 від грудня 2004 року внесені зміни та доповнення до розпорядження Київської міської державної адміністрації № 1915 від 20 жовтня 2014 року «Про будинки акціонерного товариства холдингова компанія «Київміськбуд», зокрема Оболонській районній в місті Києві державній адміністрації затвердити відповідні спільні рішення адміністрації та профспілкового комітету акціонерного товариства холдингової компанії «Київміськбуд» про надання житлових приміщень мешканцям будинків, зазначених у пункті 1 цього розпорядження, які в них постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку, та видати ордери у встановленому порядку протягом 2005 року.

Відповідно до відміток у паспорті ОСОБА_1 він зареєстрованим у гуртожитку по АДРЕСА_2 не був.

Листом АТ ХК «Київміськбуд» від 16 березня 2005 року у реєстрації ОСОБА_1 в гуртожитку по АДРЕСА_2 відмовлено, так як у зв`язку зі

зміною статусу гуртожитку реєстрацію мешканців було призупинено. У листі зазначено, що на виконання розпорядження КМДА №1915 від 20.10.2004 ХК «Київміськбуд» зобов`язана надати житлові приміщення з наступним оформленням ордерів у встановленому порядку сім`ям працівників, які постійно проживають, перебувають на квартирному обліку та зареєстровані в цьому будинку.

Також ОСОБА_1 відмовлено у реєстрації у кімнаті НОМЕР_3 по АДРЕСА_6 органом реєстрації Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації 12 липня 2018 року у зв`язку із ненаданням необхідних документів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що він завідувачем (директором) гуртожитку був вселений саме до кімнати НОМЕР_3 у гуртожитку, а також, що він звертався до відповідача з приводу надання йому в користування окремої кімнати в будинку АДРЕСА_6 , а Оболонська районна у м. Києві державна адміністрація вирішувала відповідне питання. Суд зазначив, що позбавлений можливості встановити факт користування ОСОБА_1 кімнатою АДРЕСА_7 .

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з цим, суд першої інстанції вказаних норм процесуального права не дотримався, а доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції розглядав обставини, які не були підставою позову, є правомірними.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріальноправові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж

права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду, якщо факти, що підлягають встановленню, мають юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначає мету, для якої просить встановити факт користування ним житловим приміщенням кімнати АДРЕСА_4 .

Разом з цим, у позовній заяві та апеляційній скарзі є посилання на положення ст. 344 ЦК України та позивач зазначає, що він протягом 20 років сумлінно виконує обов`язки наймача спірного житлового приміщення.

Під час апеляційного розгляду представник позивача підтвердила, що позивач має намір ставити питання про визнання за ним права власності на спірне житлове приміщення відповідно до ст. 344 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Так, частиною першою статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Виникнення права власності за набувальною давністю ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх зазначених умов у сукупності.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження

як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча процедура позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного, невизнаного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Оскільки для вирішення матеріально-правової вимоги про визнання за позивачем права власності на спірне житлове приміщення необхідним є встановлення юридично значимих фактів, як то: підстави вселення та проживання позивача у спірному житловому приміщенні, тому встановлення цих фактів не є самостійною матеріально-правовою вимогою, а є підставою позову.

Встановлення факту користування житловим приміщенням не може бути самостійною вимогою у разі невизнання права власності на нього або користування ним, оскільки встановлення судом під час вирішення спору цієї обставини, і є підставою для визнання за позивачем права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Отже, обставини, якими обґрунтовується матеріально-правові вимоги не потребують встановлення як юридичні факти.

Крім того, маючи на меті пред`явлення позову про визнання права власності на житлове приміщення за набувальною давністю, позивач повинен був визначити належного відповідача у даному спорі, оскільки Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація не є власником будинку, де розташоване вказане житло.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відсутні процесуальні підстави для вирішення вимоги про встановлення факту користування житловим приміщенням як окремої матеріально-правової вимоги.

При цьому, колегія суддів також виходить з того, що позивачем не були заявлені вимоги про визнання права користування житловим приміщенням.

Крім того, колегія суддів зазначає, що надані позивачем докази в аспекті підтвердження його права на проживання у спірному житловому приміщенні, а також оцінку бездіяльності відповідача щодо його реєстрації в період прийняття будинку на баланс в 2004-2005 роках, було надано судом при розгляді спору про реєстрацію місця проживання позивача у спірному житловому приміщенні (справа № 628/4220/15-ц).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не надає оцінку іншим доводам апеляційної скарги, так як належність та достатність доказів у підтвердження факту користування позивачем спірним житловим приміщенням повинна вирішуватися при розгляді певної матеріально-правової вимоги, яка у даному спорі не заявлена.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав

встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, однак суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому колегія суддів вважає, що у позові необхідно відмовити з мотивів, викладених у даній постанові.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 21 лютого 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення суду в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк