Справа № 461/3183/22 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/2137/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

при секретарі Цьона С.Ю.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

30 червня 2022 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовною заявою до Акціонерного товариства «Ідея Банк», в якій просить визнати недійсними пункти 1.1, 2.1, 6 кредитного договору № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_2 , в частині встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 зайво сплачені кошти за кредитними договорами № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року в розмірі 170 570 грн. 40 коп., стягнути з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 15 000 грн. витрат на правову допомогу.

Свої вимоги мотивує тим, що 17.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року, згідно п. 1.1 якого, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 100 100,00 грн. (сто тисяч сто гривень, нуль копійок), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язаний одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 1.2. Договору, Банк надає кредит у день підписання договору строком на 60 місяців. Згідно п. 1.3 Договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 9.9000% річних від залишкової суми. Відповідно до п. 2.1 Договору, Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 17 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № НОМЕР_1 в Банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за Договором в такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових відсотків та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. цього Договору; 6) погашення іншої заборгованості. Пунктом 6.1. Договору визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Щомісячні внески сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_2 . Відповідачем було нараховано, а позивачкою сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості згідно зафіксованого у п. 6.1. Договору графіка щомісячних платежів. Загалом Позивачкою було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № Р21.106.77769 від 17.9.2014 в сумі 170 570 грн. 40 коп. Вказане вбачається з п. 6.1. Договору № Р21.106.77769 від 17.9.2014. Таким чином, відповідач у кредитному договорі № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року встановив щомісячну плату за обслуговування кредитного договору. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Разом з цим, позивачка вказує, що оспорюваним пунктом кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Вважає, що вказаний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а тому є таким, що порушує її права як споживача та підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивач вважає, що за обставин визнання недійсним п. 10.1 та 6 Кредитного договору, на виконання якого відповідачем зараховані кошти у розмірі 77 657 грн. 91 коп., плату за обслуговування кредиту, та які відповідачем позивачці не повернуті, такі підлягають стягненню на користь позивача. У зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення коштів відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 . Вважає рішення суду незаконним в частині застосування строків позовної давності та з тим, що АТ «Ідея Банк» є неналежним відповідачем. Зазначає, що звернення ОСОБА_2 до суду з позовною заявою про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення коштів є вимогою про повернення коштів, від якої слід відраховувати строк позовної давності, що підтверджується правовою позицією висловленою в Постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі №756/5677/17.

Звертає увагу, що кредитний договір №Р21.106.77769 від 17.09.2014 був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Ідея Банк» та саме останнім в кредитний договір були включені несправедливі умови, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, в зв`язку з чим АТ «Ідея Банк» є належним відповідачем у даній справі, оскільки саме ним було порушено права, свободи чи інтереси позивача.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року скасувати та задоволити позов ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення коштів в повному обсязі.

26 вересня 2022 року від представника Акціонерного товариства «Ідея Банк» надійшов відзив по справі, вважає апеляційну скаргу безпідставною, а висновки суду першої інстанції обгрунтованими. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2022 рокубез змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

08 грудня 2022 року від ОСОБА_1 , представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні, однак колегія суддів не знаходить згадану причиною поважною для відкладення розгляду справи, оскільки явка сторін в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, а явка останнього судом обов`язковою не визнавалася. Окрім цього, позивачка не є обмеженою вправі здійснювати своє представництво самостійно чи укласти договір на її представництво в суді з адвокатом, який зможе забезпечити свою явку в судове засідання.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 08 грудня 2022 року, є дата складення повного судового рішення 26 грудня 2022 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що позивачкою пропущено строк позовної давності, а також позов пред`явлено до неналежного відповідача.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних причин.

Суд встановив, що 17.09.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року, згідно п. 1.1 якого, банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 100100,00 грн. (сто тисяч сто гривень, нуль копійок), включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а Позичальник зобов`язаний одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) і комісіями згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 1.2. Договору, Банк надає кредит у день підписання договору строком на 60 місяців.

Згідно п. 1.3 Договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 9.9000% річних від залишкової суми.

Відповідно до п. 2.1 Договору, Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 17 дня/числа кожного місяця згідно Графіку щомісячних внесків за кредитним договором. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок № НОМЕР_1 в Банку, МФО 336310, з якого проводиться погашення заборгованості за Договором в такій черговості: 1) для оплати прострочених процентів, простроченої плати за обслуговування кредитної заборгованості; 2) для оплати простроченої заборгованості по кредиту; 3) для погашення строкових відсотків та строкової плати за обслуговування кредитної заборгованості; 4) для погашення строкової заборгованості по кредиту; 5) для погашення штрафних санкцій (пені) згідно п. 3.3.1. цього Договору; 6) погашення іншої заборгованості.

Пунктом 6.1. Договору визначено графік щомісячних платежів за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Щомісячні внески сплачуються на транзитний рахунок № НОМЕР_2 . Відповідачем було нараховано, а Позивачкою сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості згідно зафіксованого у п. 6.1. Договору графіка щомісячних платежів.

Таким чином, відповідач у кредитному договорі № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року встановив щомісячну плату за обслуговування кредитного договору, а позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Як вбачається з акту звірки взаєморозрахунків по кредитному договору, долученого представником позивача, позивачкою було сплачено комісію (плату) за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором № Р21.106.77769 від 17.09.2014 року по 29.06.2022 року в сумі 170 570 грн. 40 коп.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що згаданий акт звірки взаєморозрахунків по кредитному договору № Р21.106.77769 від 17.9.2014 року підписаний лише ОСОБА_2 та не є підписаним з сторони АТ «Ідея Банк», в зв`язку з чим таким не є доказом в підтвердження сплати позивачем комісії (плати) за обслуговування кредитної заборгованості за період з 17.09.2014 по 29.06.2022 в сумі 170570,40 грн.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України умовами кредитного договору є обов`язок кредитодавця надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно зі ст.203 ЦК України умовою чинності правочину є також його вчинення у формі, встановленій законом.

Згідно зі статтею 217 ЦК недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 ЦК України.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Позивач вважає, що оспорюваним пунктом кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Разом з цим, суд зазначає, що в оспорюваному Договорі зазначено про умови надання позики.

Так, при укладенні Кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх його істотних умов та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, строки повернення коштів, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Так, підписавши договір, позивачка засвідчила, що вона погодилася з його умовами. Крім того, позичальник в подальшому виконувала умови кредитного договору та сплачувала відповідні кошти.

Окрім цього, позивачка погодилася з умовами Кредитного договору, де визначена реальна річна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), тобто позивач була обізнана з реальною річною процентною ставкою та загальною вартістю кредиту, в який також входила комісія за обслуговування кредитної заборгованості.

Таким чином, позичальник під час укладення Договору ознайомлювалася з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловила, а зміст Договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує її законних прав та інтересів.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні договору.

Тому підстав для визнання умов кредитного договору недійсними немає.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу, що дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду від 13.05.2021 року у справі № 461/1763/20.

Окрім цього, на момент підписання спірного кредитного договору, беручи до уваги норми Закону України «Про споживче кредитування» в редакції на цей час, відсутні підстави вважати також, що оскаржувані умови договору є нікчемними.

Крім того, суду не надано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів того, що при укладанні Договору Позичальник не мала обсяг цивільної дієздатності чи її волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що підписавши Договір, Позичальник підтвердила, що вивчила умови Договору, його зміст, суть, об`єм зобов`язань сторін та наслідки укладення цього Договору їй зрозумілі. Позичальник на момент укладення Договору не заявляла додаткових вимог щодо умов позики та, в подальшому, прийняла надані банком грошові кошти, та сплачувала платежі згідно умов кредитного договору.

Виходячи із змісту ст. ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України, слід визнати, що між Позивачем і Відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь -які правові підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому чи його частин.

Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, які підписані позивачем.

Окрім цього, від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, правило частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача (аналогічні правові позиції Верховного Суду України викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 8.06.2016 року).

Перед укладанням кредитного договору (17.09.2014 року) позивачці була доведена вся інформація стосовно кредитного договору.

Тобто, особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права 17.09.2014 року.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач звернулася до суду з позовом 30.06.2022 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Окрім цього, як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Львова у справі № 466/8772/16-ц від 10.05.2017 року, 31.12.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «РАНТЬЕ» та Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір факторингу № 31/12-1/а.с.107-109/. Згідно умов Договору факторингу Клієнт (первісний кредитор, Банк)) з 31.12.2015 року, а відповідач, відповідно до Договору факторингу та вимог чинного законодавства, набув право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором.

За таких обставин, АТ «Ідея Банк» є неналежним відповідачем по справі, оскільки останній на підставі договору факторингу з 31.12.2015 відступив (передав у власність) «Факторинговій компанії «РАНТЬЕ» право грошової вимоги за спрірними кредитним договором.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивачки, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивачки. Відповідач притягається до справи в зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивачки. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2022 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 грудня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк