КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/4879/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/31066/20

08 червня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Болотова Є.В.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Числовської Ірени Вітольдівни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Притули Н.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 згідно із Свідоцтвом про право власності на житло належала ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах.

02.12.2005 року ОСОБА_1 належні йому на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 подарував сину - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та після його смерті відкрилась спадщина на частину квартири.

Позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом - на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 .

В той же час відповідачу було видано свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 .

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 та після її смерті на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач став власником ще 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Отже, на даний час 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 , 1/3 + 1/9 належить на праві власності ОСОБА_1 та 1/9 частина квартири належить на праві власності відповідачу.

Як зазначав позивач, відповідач в квартирі не проживає та не зареєстрована, частка яка належить на праві власності відповідачу не може бути виділена в натурі, а тому враховуючи неподільність квартири та незначний розмір частки відповідача, відповідачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 , спільне володіння та користування квартирою неможливе, позивач звернувся з пропозицією до відповідача про викуп її частки, однак відповідач пропозицію проігнорувала.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд:

- припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 ;

- повернути ОСОБА_2 з депозитного рахунку Шевченківського районного суду м.Києва грошові кошти в розмірі 113 576,11 грн., внесені ОСОБА_1 за квитанцією від 24.09.2020 року як компенсацію 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Числовська І.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що станом на дату звернення ОСОБА_1 з позовом до суду та станом на дату відкриття провадження у даній справі ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . Факт відсутності реєстрації відповідача у спірній квартирі станом на дату звернення із позовом до суду підтверджується відповіддю Шевченківської районної в місті Києві державною адміністрацією від 17 серпня 2020 року № 109/05/50-5537. Крім того, позивач наголошував, що відповідачка ніколи не проживала у спірній квартирі, на підтвердження чого надано акт від 06.12.2021 року, складений сусідами за адресою спірної квартири.

Вказувала на те, що суд дійшов безпідставного висновку про відсутність у відповідача на праві власності нерухомого майна, оскільки у відповідності до відомостей, розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 53,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому, висновок суду про те, що вказаний будинок не придатний для проживання ґрунтується на припущеннях, оскільки жодного доказу на підтвердження такої обставини матеріали справи не містять.

Звертала увагу суду на те, що розмір частки відповідача (1/9 частина квартири, а це приблизно 5 кв.м.) є незначним у порівнянні із частками, що перебувають у власності позивача та його сина; належна відповідачу частка не може бути відокремлена, оскільки квартира немає окремого входу, а її технічні характеристики не дозволяють виділити відповідачу належну їй частку; припинення права на частку не завдасть відповідачу майнової шкоди, оскільки за відомостями позивача відповідачу належить квартира за адресою: АДРЕСА_3 також житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ; відповідач фактично не проживає та ніколи не проживала у спірній квартирі; спільне володіння та користування квартирою є неможливим з огляду на конфліктний характер відповідача та її претензії на усю квартиру повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи та є безпідставними. Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник Числовська І.В. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріалів справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, щоквартира АДРЕСА_1 належала в рівних частинах на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.12.1993 року.

В подальшому, на підставі договору дарування квартири від 02.12.2005 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ; на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2014 року ОСОБА_1 набув право власності на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 ; на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.10.2018 року ОСОБА_2 набула право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 ; на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.10.2018 року ОСОБА_1 набув право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

Отже, на час розгляду справи співвласниками квартири АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 - 1/9 частка; ОСОБА_1 - 5/9 (1/3 + 2/9) та ОСОБА_3 - 1/3 частина.

Відповідач з 02.12.2020 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 та на даний час в ній проживає.

Позивач,на час розгляду справи, проживає в квартирі АДРЕСА_5 . Вказана квартира належить йому на праві власності.

Відповідачу на праві приватної власності належить будинок в Полтавській області, якийне є придатним для проживання (що не заперечувалось позивачем), а квартира АДРЕСА_2 на праві власності за відповідачем не зареєстрована (на праві власності не реєструвалась).

Згідно з Висновком про оцінку майна, що складена 11.08.2020 року Приватним підприємством «Актив Інвест», ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 становить 1 022 185,00 грн. та відповідно вартість 1/9 частини квартири становить - 113 576,11 грн.

24.09.2020 року на депозитний рахунок Шевченківського районного суду м.Києва позивач вніс зазначену суму.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що компенсація вартості належної відповідачу на праві власності частки в квартирі є незначною, припинення права власності відповідача на 1/9 частку квартири завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника та призведе до позбавлення відповідача права на житло.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішенняпро припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16, та неодноразово підтриманій Верховним Судом.

У постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, судпершої інстанції, належним чином оцінившита надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про відсутність визначених у статті 365 ЦК України підстав для припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спірному об`єкті нерухомого майна, крім того, таке припинення права спільної часткової власності завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки позивач ОСОБА_1 не надав суду доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, а також доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди її інтересам як співвласника.

При цьому, наявний у ОСОБА_2 на праві власності будинок, що розташований за адресою: Полтавська обл., Щінківський р-н, с. Дубівка не є придатним для проживання, що підтверджується наявними у справі доказами та не заперечувалося позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, доказів наявності у ОСОБА_2 іншого належного їй на праві власності житла, крім 1/9 частки спірної квартири, матеріали справи не містять, тоді як позбавлення її на цю частку буде суперечити статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивачем не доведено неможливість спільного проживання у нійза встановлених судами обставин.

Слід зауважити, що умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 рокув справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Аналогічні висновки щодо застосування норм статті 365 ЦК України викладено також у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 343/2271/16-ц (провадження № 61-32св19), від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц (провадження № 61-33924св18), від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), від 17 травня 2021 року у справі № 183/4432/16-ц (провадження № 61-385св21), від 22 вересня 2021 року у справі№ 289/398/16, провадження № 61-16865св20) та інших.

Таким чином, висновок суду першої інстанції у межах доводів скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на дату звернення ОСОБА_1 з позовом до суду та станом на дату відкриття провадження у даній справі ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а не за адресою спірної квартири, не свідчать про помилковість висновку суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставного висновку про відсутність у відповідача на праві власності нерухомого майна, оскільки у відповідності до відомостей, розміщених в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок, загальною площею 53,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , колегія суддів відхиляє, оскільки рішення суду таких висновків не містить. При цьому, суд вказав, що відповідачу належить на праві власності будинок, який не придатний для проживання, що підтверджується фотознімками будинку та не заперечувалося позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалив законне й обгрунтоване рішення, тому подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Числовської Ірени Вітольдівни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.

Головуючий: Судді: