П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Собослоя Г. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Радь Іван Іванович, до Приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс» про зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Радь Іван Іванович, на ухвалу судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2022 року, постановлену суддею Фазикошем О. В.,

у с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Радь І.І., звернувся до суду з позовом до ПАТ «Закарпатавтотранс» про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивував тим, що 06.04.2019 між ним та відповідачем ПАТ «Закарпатавтотранс» було укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту, який посвідчений приватною нотаріускою Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. та зареєстрований у реєстрі за № 259.

За умовами цього попереднього договору продавець (відповідач ПАТ «Закарпатавтотранс») зобов`язався в майбутньому у строк, обумовлений розділом 5 даного договору, укласти з ним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки та укласти у простій письмовій формі договір земельного сервітуту.

Зазначав, що відповідач також зобов`язався у разі набуття в майбутньому у приватну власність земельної ділянки за кадастровим номером :01:008:0193, площею 0,817 га, по АДРЕСА_1 , здійснити її поділ і передати йому у власність частину вказаної земельної ділянки площею 0,0300 га на підставі основного договору купівлі-продажу, основні умови якого сторонами узгоджені та викладені в додатку № 2 до попереднього договору, який є невід`ємною його частиною.

При цьому ПАТ «Закарпатавтотранс» повинно було протягом двох тижнів після реєстрації за собою права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:008:0193, площею 0,817 га, замовити та оплатити землевпорядній організації виготовлення у строк до двох місяців технічної документації із землеустрою щодо поділу вказаної земельної ділянки на окремі, результатом чого повинно бути формування окремих земельних ділянок, зокрема земельної ділянки площею 0,0300 га, яка підлягає продажу йому.

Водночас він із відповідачем попередньо також домовилися і про те, що укладення основних договорів здійснюватиметься не пізніше трьох місяців після реєстрації за ПАТ «Закарпатавтотранс» права власності на зазначену земельну ділянку.

Однак як стало йому відомо з публічних джерел, відповідач 19 червня 2020 року зареєстрував за собою право власності на вказану земельну ділянку та у подальшому здійснив її поділ на 12 окремих земельних ділянок, хоча при цьому не сформував земельну ділянку площею 0,030 га і не зареєстрував за собою право власності на неї, а відтак ПАТ «Закарпатавтотранс» не приступило до виконання своїх зобов`язань за попереднім договором задля укладення із ним згодом основного договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Посилаючись на наведені вище обставини просив суд зобов`язати ПАТ «Закарпатавтотранс» сформувати земельну ділянку площею 0,0300 га шляхом поділу земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:008:0193, та зареєструвати за собою речове право на сформовану земельну ділянку, а також вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2022 року матеріали цієї справи за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Радь І.І., до ПАТ «Закарпатавтотранс» про зобов`язання вчинити певні дії, передано за підсудністю на розгляд до Міжгірського районного суду Закарпатської області.

Не погоджуючись із цією ухвалою судді місцевого суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Радь І.І., подав на неї апеляційну скаргу.

Скаргу обґрунтував тим, що суддя суду першої інстанції невірно визначив правову природу спірних правовідносин як таких, що виникли з приводу земельної ділянки та дійшов помилкового висновку про передачу справи до суду за місцезнаходженням нерухомого майна, оскільки земельна ділянка площею 0,030 га ще не сформована відповідачем, а тому не є об`єктом речових прав.

Стверджував, що цей спір виник із договірних правовідносин унаслідок невиконання ПАТ «Закарпатавтотранс» своїх зобов`язань за попереднім договором, а тому такий підлягає розгляду за правилами ч. 2 ст. 27 ЦПК України, тобто за місцезнаходженням відповідача як юридичної особи.

З огляду на наведене просив апеляційний суд оскаржену ухвалу судді скасувати. Водночас просив поновити йому строк на апеляційне оскарження цієї ухвали як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, зокрема поновлено ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Радь І.І., строк на апеляційне оскарження ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.08.2022.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , відповідач ПАТ «Закарпатавтотранс» не скористався.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року цю справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Закарпатавтотранс» про зобов`язання вчинити певні дії внаслідок невиконання відповідачем умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки та встановлення земельного сервітуту, укладеного між сторонами 26.04.2019 і посвідченого приватною нотаріускою Ужгородського міського нотаріального округу Капітулою Г.Д. (а.с.6-8). Цей спір між сторонами виник у зв`язку з невиконанням ПАТ «Закарпатавтотранс» умов попереднього договору.

Зважаючи на те, що предметом зазначеного попереднього договору є земельна ділянка по АДРЕСА_1 , суддя місцевого суду дійшов висновку про передачу цієї справи за правилами виключної підсудності до суду за місцезнаходженням даного нерухомого майна (земельної ділянки), що територіально підсудна Міжгірському районному суду Закарпатської області.

Колегія суддів погоджується з цим висновком судді місцевого суду, оскільки такого суддя дійшов із додержанням норм процесуального права з огляду на таке.

За загальним правилом і відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичної особи пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак ч. 1 ст. 30 ЦПК України передбачає виключну підсудність, а саме, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключна підсудність це особливий вид територіальної підсудності, який забороняє застосування інших видів територіальної підсудності. Вимоги щодо виключної підсудності унеможливлюють застосування інших правил підсудності, крім тих, які встановлені процесуальним законом для відповідної категорії справ.

У разі конкуренції правил підсудності мають застосовуватися правила виключної підсудності. Положення процесуального закону щодо пред`явлення та розгляду позову за правилами загальної підсудності застосуванню не підлягають у випадку коли спір виник із приводу нерухомих речей, що передбачає застосування правил виключної підсудності таких категорій спорів.

Правила виключної підсудності застосовуються до позовів із приводу нерухомого майна, стосуються позовів щодо будь-яких вимог, пов`язаних із правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження № 61-308св18), який апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин

Як регламентовано ч. 1 ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом уважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

ЦК України при класифікації речей як об`єктів цивільних прав поділяє речі на рухомі і нерухомі.

Частиною першою ст. 181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

У пункті 28 постанови Верховного Суду від 09 вересня 2020 року (справа № 910/6644/18) зазначено, що виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

У пунктах 7.21-7.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 зазначено, що за визначенням, яке дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», а тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном. Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Отже, виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

З урахуванням наведеного вище, оскільки позов ОСОБА_1 стосується невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно (земельна ділянка), та з проханням зобов`язати ПАТ «Закарпатавтотранс» сформувати земельну ділянку і зареєструвати за собою речове право на сформовану земельну ділянку, а тому, на переконання колегії суддів, суддя місцевого суду дійшов вірного висновку, що цей позов повинен розглядатися за правилами виключної підсудності, тобто за місцезнаходженням земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не спростовують правильність висновків судді місцевого суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, на переконання апеляційного суду, оскаржена ухвала судді місцевого суду є законною й обґрунтованою та підстав для її скасування немає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 496,20 грн слід покласти на апелянта-позивача ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Радь Іван Іванович, залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2022 року.

Суддя-доповідачка

Судді