Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.07.2022 Справа №607/7186/22

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Л.М. Сливки

за участі секретаря судового засідання С.В. Крушельницької

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду у місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_3 , який не склав за життя заповітного розпорядження. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , яка належала йому як члену колгоспного двору. Вона є єдиною спадкоємицею за законом після померлого ОСОБА_3 , оскільки інші спадкоємці, а саме: син померлого ОСОБА_2 та мати померлого ОСОБА_4 у шестимісячний строк подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини. Однак, звернувшись у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом, постановою нотаріуса їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_3 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на частку вказаного житлового будинку за ОСОБА_3 . При цьому, позивачка зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували право власності на свої частки зокрема за кожним по 1/3 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 . Натомість, ОСОБА_3 своїх прав належним чином не оформив та право власності не зареєстрував. З цих підстав позивачка позбавлена можливості оформити спадкове майно у нотаріальному поряду, у зв`язку із чим просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 червня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 у підготовче судове засідання не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просила їх задовольнити, ухваливши рішення у підготовчому судовому засіданні.

Також, від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Скиби В.М. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі та ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає у повному обсязі та не заперечує щодо задоволення позову.

Відповідно до вимог частини третьої ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Судом установлено:

Згідно довідки №200, виданої 26 травня 2022 року Білецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, будинковолодіння в АДРЕСА_1 , рахується за померлою ОСОБА_4 , станом на 01 липня 1990 року колгоспний двір, членами якого були: ОСОБА_4 голова, ОСОБА_3 син, ОСОБА_5 внук.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис №07 Ігровицькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, якою 04 червня 2010 року видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки №199, виданої 26 травня 2022 року Білецькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, ОСОБА_3 проживав на день смерті в АДРЕСА_1 разом із: ОСОБА_4 матір`ю, ОСОБА_1 дружиною, ОСОБА_2 сином.

Згідно Інформаційної довідки №74, виданої 02 лютого 2022 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, за матеріалами бюро станом на 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в бюро не проведена.

Позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 18 лютого 1978 року Н-Іванівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, актовий запис №1, складений 18 лютого 1978 року Н-Іванівською сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області.

З метою оформлення своїх спадкових прав після померлого чоловіка ОСОБА_3 , позивачка звернулася у нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, 11 квітня 2022 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Темніковою Л.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №606/02-31, якою відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_3 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на частку вказаного житлового будинку за ОСОБА_3 .

Разом із цим, у вказаній постанові нотаріуса зазначено, що син померлого ОСОБА_3 ОСОБА_2 та матір померлого ОСОБА_4 подали у нотаріальну контору заяви про відмову від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 .

Як убачається із наявного у матеріалах цивільної справи копії Технічного паспорта, виготовленого 31 січня 2022 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 , вказане будинковолодіння складається із: А житловий будинок, 1960 року побудови; А1 житлова прибудова, 2007 року побудови; сх1 сходи, 2007 року побудови; Б господарська будівля, 1972 року побудови; Пд підвал, 1972 року побудови; В хлів, 1958 року побудови; Г вбиральня, 1958 року побудови; Д навіс, 1991 року побудови; 4 огорожа, 2008 року побудови; 5 ворота, 2008 року побудови; 6 огорожа, 2008 року побудови; К свердловина, 1972 року спорудження.

Проаналізувавши у сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частин першої та другої ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із вимогами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом установлено, що житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи «колгоспний двір».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство.

Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Згідно зі ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг.

Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади / публічних актів /, що підтверджують право приватної власності на житлові споруди.

На час виникнення спірних правовідносин, порядок введення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів / далі - Вказівки /, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР /далі - Держкомстат СРСР / від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР № 69 від 25 травня 1990 р.

Відповідно до п. 20 Вказівок суспільна група господарства встановлюється в залежності від роду занять голови господарства /сім`ї/.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15.

Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку.

Станом на 15 квітня 1991 року головою колгоспного двору, що знаходиться по АДРЕСА_1 була ОСОБА_4 та членами двору були: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Таким чином, кожному члену даного колгоспного двору належить по 1/3 частині житлового будинку.

При цьому, як убачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 березня 2011 року Ігровицькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, на підставі рішення виконкому сільської ради від 28 жовтня 2010 року за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено актовий запис №125 Виконавчого комітету Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області України, яким 18 жовтня 2021 року видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .

Також, згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 12 березня 2011 року Ігровицькою сільською радою Тернопільського району, Тернопільської області, на підставі рішення виконкому сільської ради від 28 жовтня 2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

Відтак, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували за собою право власності на належні їм частки у колгоспному дворі, зокрема за кожним по 1/3 частки будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Натомість, ОСОБА_3 своїх прав належним чином не оформив та право власності не зареєстрував, що стало підставою для відмови у видачі позивачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на належну ОСОБА_3 1/3 частку у будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 1216-1217 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У ст.1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини третьої ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги спадкування за законом після померлого чоловіка ОСОБА_3 , оскільки є його дружиною.

При цьому, позивачка ОСОБА_1 вважається такою, що спадщину прийняла, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не заявила про відмову від неї.

Інші спадкоємці, а саме: син померлого ОСОБА_2 та мати померлого ОСОБА_4 подали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 .

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із частиною першою ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті другої Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону та беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 141, 200, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду складено 28 липня 2022 року.

Реквізити сторін:

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка