ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/789/22 Справа № 199/8873/20 Суддя у 1-й інстанції - Авраменко А. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що у сторін від шлюбу, який наразі розірвано рішенням суду від 16 грудня 2020 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_3 , яка після фактичного припинення в січні 2020 року шлюбних відносин сторін за усною домовленістю між батьками проживає по черзі по одному тижню з кожним із батьків.

Однак, позивач вважав, що у дитини в її інтересах повинне бути одне постійно місце проживання з власною кімнатою та всіма необхідними умовами для життя, розвитку, навчання і належного виховання, які саме він здатен забезпечити.

Водночас, вказував, що місце проживання дитини має бути визначене разом із ним, оскільки саме з місця проживання позивача дитині ближче і зручніше діставатись до загальноосвітньої та художньої шкіл, в які вона ходить, саме батько приділяє більше уваги дочці, займається її вихованням, лікуванням, оздоровленням, дбає про її навчання та розвиток.

Також позивач посилався і на те, що дитина сторін сама зазначає про своє бажання проживати саме з батьком.

У зв`язку з чим, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання спільної дитини сторін - дочки ОСОБА_3 разом із ним (а.с.1-5).

У лютому 2021 року ОСОБА_1 було подано до суду зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якої посилалась на те, що сторони від спільного шлюбу мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З січня 2020 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, а рішенням суду від 16 грудня 2020 року їх шлюб розірвано.

За усною домовленістю спільна дитина сторін по тижню проживає з кожним із батьків почергово, питання щодо місця проживання дитини між сторонами не виникало допоки ОСОБА_2 не подав свій позов до суду.

При цьому, ОСОБА_1 зазначила, що не погоджується із мотивуванням первісного позову, оскільки під час спільного проживання із дитиною, вона забезпечує дочку усім необхідним для її нормального розвитку, створює умови для навчання у школі, відвідування художньої школи, дбає про її здоров`я, проходячи планове медичне обстеження, кожного року їздить до моря із дитиною та матеріально її утримує.

Також вказувала і на те, що орендує квартиру, в якій для дитини створені необхідні умови для проживання, навчання та розвитку.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання спільної дитини сторін - дочки ОСОБА_3 разом із нею (а.с.34-38).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 червня 2021 року задоволено позов ОСОБА_2 та визначено місце постійного проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її батьком за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 - відмовлено. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених нею зустрічних позовних вимог.

ОСОБА_2 , не скористався своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони з 18 листопада 2011 року перебували у шлюбі, який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року у справі №199/6050/20 - розірвано (а.с.14, 15, 42, 43).

Від шлюбу сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_3 , про що ВДРАЦС Київського РУЮ у м.Донецьку складено відповідний актовий запис за №1062 (а.с.13, 41).

Також в ході судового розгляду, у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України, судом першої інстанції установлено та не спростовується матеріалами даної цивільної справи, що після припинення у січні 2020 року спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , сторонами було досягнуто усної згоди про місце проживання їх спільної дитини, а саме досягнуто домовленості про те, що їх малолітня дочка ОСОБА_3 буде мешкати почергово з кожним із батьків один тиждень.

Однак, на момент розгляду справи кожна із сторін бажала визначити постійне місце проживання їх спільної дитини із собою, що зумовило виникнення спору з цього приводу.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що і мати, і батько малолітньої дитини мають достатні матеріально-побутові умови, необхідні для її проживання і виховання, забезпечення її всім необхідним для реалізації права на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Разом з тим, поведінка ОСОБА_3 у присутності обох батьків, її реакція на них до та після з`ясування судом думки дитини в порядку ст.171 СК України, а також зміст відповідей дитини на питання суду свідчили щодо більшої прихильності дитини саме до батька та наявності між ним більшого емоційного зв`язку, ніж між дитиною та матір`ю, а тому дійшов висновку про наявність достатніх підстав для задоволення первісного позову та відмови у зустрічному, як такому, вимоги за яким є взаємовиключними відносно вимог за первісним позовом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписаною Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини).

Так, за змістом ст.ст.8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ст.ст.150, 180 СК України кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Нормою ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Нормою ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом норм ст.12 Конвенції про права дитини, ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Згідно ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про права дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що вона під час спільного проживання із дитиною забезпечує дочку усім необхідним для її нормального розвитку, створює умови для навчання у школі, відвідування художньої школи, дбає про її здоров`я, проходячи планове медичне обстеження, кожного року їздить до моря із дитиною, матеріально утримує дитину, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні її зустрічного позову.

Проте, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

Судом першої інстанції було установлено, що сторони та їх дочка з 2017 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, а їх фактичне місце проживання/перебування у відповідності до ст.6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ( ОСОБА_2 і спільна дитина сторін - ОСОБА_3 ), та за адресою: АДРЕСА_2 ( ОСОБА_1 ) (а.с.11, 12, 23).

Разом з тим, зі сторін лише позивач за первісним позовом мешкає за вказаною адресою зареєстрованого свого фактичного місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Зазначену квартиру первісний позивач орендує тривалий час, мешкає в ній один, за виключенням тих періодів, коли разом із ним мешкає дитина сторін ОСОБА_3 , а також приїздить у гості мати первісного позивача та бабуся спільної дитини сторін.

За результатами проведеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обстеження умов проживання батька дитини ОСОБА_2 за вказаною адресою та складеного за наслідками цього акту від 03 березня 2021 року встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, для дитини виділена окрема кімната, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, шафа для речей, комод з іграшками (а.с.119).

Водночас, мати дитини ОСОБА_1 з січня 2020 року орендує однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , де мешкає разом із чоловіком, з яким планує створити нову родину, а також у вказаній квартирі із ними періодично мешкає дочка сторін ОСОБА_3 .

За результатами проведеного органом опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради обстеження умов проживання матері дитини ОСОБА_1 за вказаною адресою та складеного за наслідками цього акту від 03 березня 2021 року встановлено, що умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні норми дотримано, для дитини виділений окремий куточок, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, шафа для речей, іграшки.

Викладені обставини судом встановлені у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також підтверджуються належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах даної цивільної справи (а.с.45-47, 119).

Крім того, в ході судового розгляду справи було встановлено, що малолітня дочка сторін ОСОБА_3 з 01 вересня 2019 року навчається у КЗ «Середня загальноосвітня школа №69» ДМР (м.Дніпро, вул.Софії Ковалевської, 86-А), є ученицею 2-В класу, має навчальні досягнення середнього та початкового рівнів. Батько і мати дитини спілкуються з педагогами, відвідують батьківські збори, по черзі приводять дитину та забирають її зі школи. Благодійні внески на розвиток та укріплення матеріальної бази школи робить батько дитини (а.с.48, 103).

ОСОБА_3 також навчається другий рік у Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа №16» (м.Дніпро, вул.Калинова, 68), куди її на навчання вперше привів батько дитини ОСОБА_2 , він же забирає дитину з цієї школи, відвідує батьківські збори, концерти. На заняття у цю школу дитину приводять батьки по черзі, за виконанням домашнього завдання слідкує батько дитини, він також шукає музичні збірки для занять, придбав синтезатор. Малолітня ОСОБА_3 займається охоче, спілкування з музикою у дитини викликає позитивні емоції. Копії квитанцій на підтвердження оплати занять дитини у даній музичній школі надані суду саме стороною первісного позивача (а.с.94-102, 105, 106).

Між тим, судом встановлено, що ОСОБА_2 є особою з І групою інвалідності за загальним захворюванням, при цьому, пересувається самостійно з використанням протезів ніг, отримує пенсією по інвалідності, розмір якої за період з 01 березня 2020 року по 28 лютого 2021 року склав 53834,04 гривень (приблизно 4500 гривень на місяць), а також отримує допомогу переміщеним особам на проживання, розмір якої за період з лютого 2020 року по лютий 2021 року склав 40682,2 (3129,4 гривень щомісяця). Крім того, ОСОБА_2 працює в Українському центрі з фізичної культури і спорту осіб з інвалідністю «Інваспорт» на посаді спортсмена-інструктора, а його розмір доходу за 2020 рік склав 139997,82 гривень (приблизно 11600 гривень на місяць). ОСОБА_2 є майстром спорту України міжнародного класу з волейболу сидячи серед спортсменів з ураженням опорно-рухового апарату, срібним призером чемпіонату Європи з волейболу сидячи 2017 року, учасником Паралімпійських ігор 2016 року, багаторазовим чемпіоном України, за місцем роботи характеризується виключно позитивно.

Зазначені обставини підтверджуються довідками про доходи первісного позивача, характеристикою за місцем роботи, копією пенсійного посвідчення (а.с.8, 104, 107-109).

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, основним видом діяльності якої є індивідуальна мистецька діяльність, а також вона здійснює низку додаткових видів діяльності, серед яких спеціалізована допоміжна офісна діяльність, надання в оренду та експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, організування інших видів відпочинку та розваг, конгресів та торговельних виставок, спеціалізована діяльність із дизайну, діяльність у сфері фотографії, діяльність із підтримання театральних і концертних заходів, театральна та концентра діяльність, рекламні агентства та інші.

Відповідно до копії податкової декларації ОСОБА_1 від 04 лютого 2021 року загальна сума її доходу як фізичної особи-підприємця за звітний 2020 рік склала 595362,42 грн (а.с.49-50, 77-83).

17 березня 2021 року ОСОБА_1 було придбано та зареєстровано за собою автомобіль «Mercedez-Benz» B180, 2010 року випуску (а.с.121-122).

Також судом встановлено, що кожний із батьків дитини, з огляду на характер їх роботи і зайнятості, має можливість в більшості випадків підлаштовувати свій графік роботи та розпорядок дня під розпорядок дня їх спільної дитини.

У своєму висновку від 18 березня 2021 року орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, посилаючись на результати дослідження умов проживання у обох батьків, ставлення батьків до дитини, їх участь у вихованні, розвитку дитини, вказував, що комісія не дійшла до єдиного висновку, а тому орган опіки та піклування зазначає про неможливість вирішення питання комісією, мотивуючи тим, що обидва з батьків рівноцінно беруть участь у вихованні та розвитку дитини. З цих підстав орган опіки та піклування залишив вирішення питання про визнання місця проживання малолітньої дитини сторін на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини (а.с.118-120).

У зв`язку з чим, судом першої інстанції під час розгляду даної справи, у відповідності і на підставі ст.232 ЦПК України, ст.171 СК України, з`ясовано думку малолітньої дитини сторін ОСОБА_3 , в ході чого остання на запитання суду та учасників процесу пояснила, що бажає мешкати з обома своїми батьками, більшої прихильності до когось одного із батьків не має.

При цьому, на подальші запитання суду малолітня ОСОБА_3 пояснила, що саме зі своїм батьком, аніж із матір`ю, вона проводить більше вільного часу, частіше гуляє та розважається на дитячих майданчиках саме з батьком, робить з ним домашні завдання, ходить до магазину, протягом тижня проживання з батьком ніколи не залишається одна в квартирі, оскільки в тих поодиноких випадках, коли батька немає вдома з нею залишається його мати - бабуся дитини, яка періодично приїздить у гості. Натомість, в тиждень проживання із матір`ю дитина більше знаходиться вдома, бувають випадки, коли ОСОБА_3 пропускає або спізнюється на заняття у школі, в тому числі музичній, на інші гуртки, інколи залишається вдома сама, чого в період проживання із батьком не буває, хоча обоє батьків приводять та забирають дитину зі школи та гуртків, які вона відвідує.

Крім того, малолітня ОСОБА_3 пояснила, що їй подобається ходити до школи, де в неї є своє коло друзів, з якими вона гуляє і бачиться також і після школи, змінювати школу не бажає. Є в ОСОБА_3 друг ( ОСОБА_4 ), який проживає поруч із адресою місця проживання батька, а тому із ним вона часто грає на дитячому майданчику або у себе вдома за адресою батька в тиждень проживання саме із батьком. За адресою місця проживання матері у дитини немає друзів та знайомих, в цей період вона спілкується лише з матір`ю та чоловіком, з яким мати мешкає спільно та планує створити нову родину.

Отже, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, зокрема, що саме за місцем проживання батька дитина забезпечена окремою кімнатою, в той час як за місцем проживання ОСОБА_1 дитина мешкає із матір`ю та співмешканцем останньої в однокімнатній квартирі. Окрім того, судом встановлено, що спільна дитини сторін навчається у загальноосвітній школі, відвідує музичну школу та інші гуртки, які розташовані у пішій доступності до фактичного і зареєстрованого місця проживання саме батька дитини, а отже має більше можливості їх відвідувати, проживаючи з батьком, що підтверджується і встановленим судом фактом спізнення дитини на заняття у школі та гуртках, навіть їх пропуск, коли дитина тиждень проживала із матір`ю. Крім того, саме у школі та за місцем проживання батька дитини остання має коло друзів, з якими проводить вільний час, грає, які відвідують (приходять у гості) її саме за місцем проживання батька дитини. Натомість, за місцем проживання матері коло спілкування дитини обмежуються її матір`ю та чоловіком, з яким мати дитини проживає.

З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, колегією суддів також неодноразово оголошувалася по справі перерва, зокрема, для надання апелянту можливості спростувати правомірність заявлених первісним позивачем позовних вимог та встановлені судом першої інстанції обставини на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

Проте, будь-яких інших належних та допустимих доказів в ході апеляційного перегляду даної справи апеляційним судом не встановлено, а скаржником надано не було, тоді як, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що не зважаючи на належний рівень обох батьків у матеріально-побутовому забезпеченні дитини, ставленні до виконання своїх батьківських обов`язків, між сторонами існує спір щодо місця проживання спільної дитини, і визначення такого постійного місця дитини необхідне в першу чергу в інтересах її самої з огляду на її вік та потребу у психо-емоційній стабільності задля подальшого належного розвитку, а також враховуючи, що коло соціальних зв`язків дитини переважно знаходиться за місцем проживання батька, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини саме з її батьком.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Водночас, колегія суддів, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів ОСОБА_1 та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова