Справа № 495/4248/20
13 червня 2022 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі
судді Заверюха В.О., при секретарі Червинській І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування з незаконного володіння земельної ділянки,
Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог
21.07.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, в якому просить:
07.07.2020 року адвокатом в інтересах позивача був зроблений запит до виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради про надання копії реєстраційної справи на майно позивача земельну ділянку, проте в надані реєстраційної справи було відмовлено з підстав, що видача справ або документів проводиться виключно на підставі ухвали суду.
23.07.2019 року директор ПП «Шабський» ОСОБА_4 склав за участю позивача акт №2 приймання-передачі частки до статутного капіталу ПП «Шабський», ідентифікаційни код юридичної особи 43124875.
Після цього, зазначені документи разом з ксерокопією державного акту на право власності на земельну ділянку позивача, 12.08.2019 року були подані ОСОБА_4 державному реєстратору і той прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №48234435 від 14.08.2019 року за ПП «Шабський».
Разом з тим, позивач стверджує, що вказану земельну ділянку нікому не продавав, 18.10.2019 року перебував у м.Москві, про що свідчать відмітки про перетинання кордону у його закордонному паспорті, тому не міг приймати участі в укладенні договору та не був у змозі передавати майно покупцеві, а тому вважає такий договір незаконним.
Позивач вважає даний правочин недійсним, а вищезазначені дії протиправними та такими, що порушують його законне право власності на вказану земельну ділянку.
Представник позивача скористався своїми процесуальними правами відповідно до ст.49 ЦПК України та 14.02.2022 року надав заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме:
Стислий виклад позиції відповідача
Відповідач скористався своїм правом відповідно до ст.178 ЦПК України та на адресу суду надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач категорично заперечує проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 та вважає, що вимоги про визнання правочину недійсним та витребування до попереднього власника - в даному провадженні не ґрунтується на нормах законодавства, спрямоване на порушення охоронюваного Конституцією права власності та мирне володінням майном відповідача.
ОСОБА_10 не має жодного відношення до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.10.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., реєстраційний номер 1339. Позивач пов`язує своє відношення до спірного договору тим, що він є власником земельної ділянки № НОМЕР_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину та не знаходився в Україні на дату укладення договору купівлі-продажу, що унеможливлює підписання договору. Втім, продавцем земельної ділянки № НОМЕР_1 згідно спірного договору виступає ОСОБА_3 , який відповідно до тексту договору купівлі-продажу від 18.10.2019 року був власником вказаної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2019 року посвідчений також приватним нотаріусом Кушнір І.В. за реєстровим номером 1144. ОСОБА_3 згідно ч.2 спірного договору купівлі-продажу був повноцінним власником земельної ділянки № НОМЕР_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2019 року та даний договір не є визнаним недійсним в судовому порядку.
Позивачем також не доведено, що попередній договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 став власником земельної ділянки № НОМЕР_1 був укладений із порушенням вимог чинного законодавства. ОСОБА_3 який виступав продавцем на момент укладання спірного договору, будучи власником земельної ділянки, діяв у повній відповідності до закону.
Позивачем не доведено, що його майно, в даному випадку земельна ділянка вибуло з володіння позивача не з його волі. Так, позивач нічого не вказує про законність або незаконність первісного провочину, за яких земельна ділянка стала об`єктом власності ОСОБА_3 ..
Якщо ОСОБА_1 обрав спосіб захисту свого права через віндикаційний позов в порядку статті 388 ЦК України, то через аналіз даної норми передбачається: «право власника витребувати майно, придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Навіть, якщо придбав його добросовісний набувач. Втім, ніякого доказу, що ОСОБА_11 не мав права відчужувати дане майно позивачем не наведено. Також не вказано: чи відчужувалось попередньо майно не з його волі, оскільки жодної обставини, які б вказували, що ОСОБА_11 у незаконний спосіб мав статус власника на момент продажу земельної ділянки, - не вказано. Взагалі, позивачем не наводиться про самий перший правочин, за яким земельна ділянка вибула з його володіння та не пред`явлено в чому самому полягала така незаконність.
Отже, в даних правовідносинах позивачем не наведено фактів та не підтверджено належними доказами обставин, які б давали право застосувати норми статей 387 та 388 ЦК України. Кінцевий власник земельної ділянки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем. Враховуючи вказане, відповідач просив в задоволенні позовної заяви про витребування майна відмовити.
Рух справи у суді
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2020 року позов був залишений без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01.09.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.07.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 07.07.2021 року апеляційна скарга представника третьої особи ОСОБА_3 - адвоката Васильєва П.О. на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2020 року про забезпечення позову залишена без задоволення, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2020 року залишена без змін.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.01.2021 року по справі за заявою позивача витребувані докази.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2021 року в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Каланжова В.І. про скасування заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, накладених ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.11.2020 року відмовлено.
Постановою Одеського апеляційного суду від 07.07.2021 року апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Каланжова В.І. на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2021 року про відмову у скасуванні заходів забезпечення позову залишена без задоволення, ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2021 року залишена без змін.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.02.2021 року за клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сорокалет С.І. по справі витребувані докази.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2021 року до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача залучений ОСОБА_3 , індетифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2022 року в задоволенні клопотання представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 адвоката Васильєва П.О. про залишення без руху цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовлено.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сорокалет С.І. у судове засідання не зявився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань на адресу суду не надходило.
Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Каланжов В.І. у судове засідання не зявились, повідомлялись, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань на адресу суду не надходило.
Третя особа ОСОБА_3 та представник третьої особи ОСОБА_12 у судове засідання не зявились, повідомлялись, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань на адресу суду не надходило.
Представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судове засідання не зявився, повідомлявся, причини неявки суду не відомі, заяв та клопотань на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та докази, суд приходить до наступних висновків.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В силу ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.
Як передбачено ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316 ЦК України).
Зі змісту ст.319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
У відповідності до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.
Отже, позивачем доведено факт, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами.
Разом з тим, позивач стверджує, що вказану земельну ділянку нікому не продавав, оскільки 18.10.2019 року перебував у м.Москві, про що свідчать відмітки про перетинання кордону у його закордонному паспорті, тому не міг приймати участі в укладенні цього договору та не був у змозі передавати майно покупцеві, а тому нерухоме майно вибуло поза його волі.
Підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) врегульовано положеннями статей 387 - 390 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Правовий аналіз положень ст.387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)).
Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
Право власника згідно ч.1 ст.388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).
Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.
Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. За змістом вказаної статті право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Наявність у діях власника майна волі на передачу майна виключає можливість його витребування і незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлене рішенням суду (ч.3 ст.397 ЦК України).
Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що докази, які надані позивачем на підтвердження наявності обставин щодо підтвердження права власності на витребуване майно, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Таким чином, ОСОБА_2 при вчиненні правочину 18.10.2019 року не знав і не міг знати про відсутність у продавця ОСОБА_3 прав на відчуження спірного майна, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані та підтверджені нотаріусом при укладанні договору купівлі-продажу від 18.10.2019 року, у дійсності якого він не мав підстав сумніватись.
Отже, в даних правовідносинах позивачем не наведено фактів та не підтверджено належними доказами обставин, які б давали право застосувати норми статей 387 та 388 ЦК України.
Крім того, у відповідності ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Висновки за результатами розгляду справи
Враховуючи вищевикладене, оцінивши всі надані суду докази у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин між сторонами, з врахуванням тієї обставини, що позивачем не доведений факт безпідставного заволодіння відповідачем спірним майном, факт, що майно вибуло із володіння позивача поза його волею, суд дійшов до висновку про необґрунтованість заявленого позову та вважає, що він не підлягає задоволенню.
Відповідно ст.141 ЦПК України судові виграти, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 128, 141, 263, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України,
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про витребування з незаконного володіння земельної ділянки відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Заверюха В.О.