Судді Київського апеляційного суду Писаної Т.О.
справа №761/6749/20
провадження № 22-ц/824/7792/2022
у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 рокуу справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що позивач ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до свідоцтва про народження від 21 червня 2002 року його батьком є ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_1 .
12 жовтня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано.
З червня 2016 року позивач проживав без реєстрації місця проживання з батьком ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується актом про проживання від 17 лютого 2017 року та довідкою № 343 від 18 вересня 2017 року.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача ОСОБА_3 помер. На даний час позивача утримує бабуся (мати батька) ОСОБА_4 та тітка (сестра батька) ОСОБА_5 , а мати знехтувала своїми батьківськими обов`язками, не турбується про фізичний і духовний розвиток, сина (позивача), не цікавиться здоров`ям, не бере участі у його вихованні та утриманні.
Мати (відповідач) зареєстрована в АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач разом з бабусею проживає в будинку АДРЕСА_1 . Відповідач сина (позивача) не відвідує, не приїжджає провідати, навіть не телефонує.
Позивач вважав, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів позивача, відповідача доцільно позбавити батьківських прав.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 відносно її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що всупереч закону та моральним засадам суспільства відповідач жодного з покладеного законом на матір обов`язків не виконує, належним чином не піклувалася про дитину, не спілкувалася з ним до досягнення повноліття, не проявляла до нього материнської турботи, не цікавилася його долею, його не відвідувала, не турбувалася про фізичний та духовний розвиток, не надавала матеріальної допомоги на виховання, тобто у цілому ігнорує факт споріднення з дитиною, а тому суд прийшов до висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 2 серпня 2022 рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та дійшов висновку про доведеність позовних вимог.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із такою позицією Київського апеляційного суду, вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Київського апеляційного суду від 2 серпня 2022 року, ухваленої за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених норм права дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Як убачається із матеріалів справи, на час звернення до суду позивач не був повнолітнім.

При цьому, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

Судом на перше місце ставляться "якнайкращі інтереси дитини", оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Водночас позбавлення батьківських прав матері щодо дитини є крайнім заходом впливу.

З урахуванням встановлених обставин, слід дійти висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача материнських прав щодо своєї дитини.

При цьому вважаю, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення щодо позбавлення батьківських прав, судами не було враховано надані докази вчинення матір`ю дій, які свідчить про небайдужість до дитини, з урахуванням встановлених обставин.

Мати дитини бажає спілкуватися з дитиною, проти позбавлення батьківських прав категорично заперечує, а обставини, на які посилається позивач, як на підставу заявленого позову, а саме неможливість зміни поведінки в кращу сторону не знайшли свого підтвердження.

Наявність апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року також підтверджує зацікавленість відповідача у житті дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни протиУкраїни", пункт 49).

ЄСПЛ у справі "Савіни проти України" вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 52).

На мою думку, у даній справі відсутні достатні причини для позбавлення відповідача материнських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві.

Із матеріалів справи вбачається, що основні доводами позивача ґрунтуються на невиконанні відповідачкою материнських обов`язків після розлучення батьків та визначення місця проживання дитини (за вибором дитини) з батьком.

Доказів, що до наведених обставин мати не виконувала свого обов`язку, матеріали справи не містять.

Небажання ОСОБА_2 спілкуватися з матір`ю не може бути самостійною підставою для позбавлення її батьківських прав. Та обставина, що на час звернення позивача до суду з даним позовом його вихованням та матеріальним забезпеченням займались бабуся (мати батька) ОСОБА_4 та тітка (сестра батька) ОСОБА_5 , не свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків.

Відтак, з урахуванням як найкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, вважаю, що відсутні підстави для задоволення позову.

З урахуванням викладеного, вважаю висновок апеляційного суду про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, помилковим.

Отже, на мою думку, у цій справі необхідно було скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Васильківська районна державна адміністрація Київської області, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Суддя Т.О. Писана