Номер провадження: 22-ц/813/2063/22
Головуючий у першій інстанції Кисельов В.К.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, припинення права власності на частку та визнання права власності, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Кисельова В.К. 24 листопада 2020 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , який було уточнено, про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, припинення права власності на частку та визнання права власності (т. 1 а.с. 2-4, 81-82).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що з 06 січня 1988 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який у 2006 році було розірвано.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року було розділено майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а іншу 1/2 частину вищевказаної квартири було виділено у власність ОСОБА_1 .

Після розлучення між сторонами склалися неприязні стосунки, в зв`язку із чим спільне користування квартирою є неможливим. Квартирою користуються відповідачка та їх спільна з позивачем донька ОСОБА_3 . Позивача до квартири вони не пускають, змінили замки, тим самим позбавивши його права користування, володіння та розпорядження своєю власністю.

Таким чином, позивач просив припинити право власності на частину квартиру, а також стягнути з відповідачки ринкову вартість його частки у праві власності на квартиру.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 березня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 328246 гривень; припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 березня 2011 року, після сплати ОСОБА_1 коштів у розмірі 328246 гривень згідно п. 2 даного рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 3 900 гривень (т. 1 а.с. 119-121).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 березня 2019 року було скасовано. Призначено підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 193).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення (т. 2 а.с. 30-32).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 35-38).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіє та користується ОСОБА_2 і виходячи при цьому з інтересів останньої (в неї немає необхідних коштів), суд першої інстанції не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Сторони про розгляд справи на 22.11.2022 року були сповіщені належним чином.

Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить у рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частки за кожним (т.1 а.с. 7-9).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2011 року було зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 10-11).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 , незважаючи на вищевказане рішення суду, позбавлений можливості користуватись квартирою АДРЕСА_1 , оскільки спільне користування квартирою, враховуючи наявність особистого конфлікту між позивачем та відповідачкою, є неможливим.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Частиною 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Частиною 3 ст. 364 ЦК України встановлено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтею 365 ЦК України встановлено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Верховний суд України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-81цс11 зазначив, що частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї

Аналіз цієї норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

В судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 постійно проживає та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , іншого житла вона не має (т.1, а.с. 137).

Окрім того, вона є особою з інвалідністю ІІ-ї групи, отримає пенсію по інвалідності, інших доходів не має (т.1,а.с. 146-147).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у разі задоволення позову відповідачка фактично не зможе виконати рішення суду в частині стягнення з неї грошової компенсації, оскільки у неї не має необхідних коштів, а розмір її доходу є недостатнім, при цьому єдиним майном та місцем проживання у ОСОБА_2 є лише спірна квартира.

На підставі викладеного, суд вважав, що задоволення позовних вимог позивача завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

Судом також звернуто увагу ОСОБА_1 , що у останнього є можливість іншим шляхом розпорядитись належною часткою у праві спільної часткової власності, у тому числі шляхом її продажу, дарування тощо.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що, обмежуючи право апелянта на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіє та користується ОСОБА_2 і виходячи при цьому з інтересів останньої (в неї немає необхідних коштів), суд першої інстанції не врахував, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні справи судом першої інстанції було враховано загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому, судом було ретельно вивчено обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18).

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації насамперед застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У даному випадку, ОСОБА_2 категорично не згодна на виплату грошової компенсації позивачу, оскільки має невеликий дохід - пенсію по інвалідності, інших доходів або майна, за рахунок якого можна компенсувати позивачу його частку у квартирі, не має.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що для відповідачки ОСОБА_2 компенсація ОСОБА_1 вартості його частки майна в розмірі 328 246 грн. становитиме надмірний тягар.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 13 грудня 2022 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе