КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження № 22-ц/824/759/2022 Доповідач Заришняк Г.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

при секретарі - Діденко А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби та Київської обласної прокуратури України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, в якому просив суд стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів державного бюджету грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 000 000,00 грн., завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

В обґрунтовані позову вказував, що він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року, з них 5 днів був позбавлений волі - перебував під вартою з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року.

Під час досудового розслідування позивач зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, відбулись негативні зміни у його особистому житті, він має велике коло спілкування, і незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності та опублікування низки статей негативного змісту про позивача суттєво вплинула на ставлення до нього друзів, знайомих та партнерів, підірвала його авторитет та статус добропорядної, добросовісної, чесної, гідної людини, яка має бездоганну ділову репутацію, призвело до розірвання шлюбу та звільнення його з посади начальника Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Позивач змушений був докладати значних зусиль для підтвердження своєї невинуватості у вчиненні злочину та відновлення ділової репутації, чим безумовно завдано йому додаткових душевних страждань.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію моральної шкоди в сумі 2 474 500 грн. та матеріальну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 грудня 2021 року заяву задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, шляхом безспірного списання коштів із єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, у зв`язку із розглядом справи №757/19852/20-ц, у сумі 20 000 (двадцять тисяч) 00 гривень.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняте нове, яким позов залишити без задоволення.

Київська обласна прокуратура в апеляційній скарзі, вказуючи на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняте нове, яким позов та заяву залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційні скарги Київської обласної прокуратури та Державної казначейської служби Українизалишити без задоволення, а рішення суду - без зміни, як таке, що відповідає вимогам закону.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача проти апеляційних скарг заперечував, вважаючи рішення суду та додаткове рішення законними.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач був начальником Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, одружений, на його утриманні перебували на час подій: дружина - ОСОБА_2 , донька - ОСОБА_3 (Том І а.с. 34-35).

Також, відповідно до договорів утримання особи, що потребує постійного стороннього догляду, у позивача на утриманні на час події перебували ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (Том І а.с. 36-37).

Слідчим управлінням ГУ НП в Київській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000360 від 29 січня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

13 жовтня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересах служби, що спричинило тяжкі наслідки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (Том І а.с. 33-42).

Процесуальне керівництво даного кримінального провадження здійснювала прокуратура Київської області (нині - Київська обласна прокуратура).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва (нині - Київський апеляційний суд) від 03 грудня 2015 року у справі № 761/33918/15-к відмовлено у задоволенні клопотання прокурора прокуратури Київської області Каленіченка А.О. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 . Застосовано до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Заборонено підозрюваному ОСОБА_1 , залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в нічний період часу, а саме з 21:00 год. до 07:00 год. наступної доби. Зобов`язано підозрюваного ОСОБА_1 прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості з`явитися через поважні причини завчасно повідомляти про це посадову особу або орган, що здійснив виклик; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України (Том І а.с. 43-51).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 січня 2016 року у справі № 761/1564/16-к в задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відмовлено та застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строком до 16 лютого 2016 року (т. І а.с. 52-54).

16 лютого 2016 року заступником прокурора Київської області строк досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні продовжено до 6 місяців, тобто до 16 квітня 2016 року (т. І а.с. 55-60).

18 березня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри від 16 жовтня 2015 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (т. І а.с. 61-73).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року у справі № 761/110771/16-к задоволено клопотання прокурора та застосовано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Покладено на останнього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України, строком до 16 квітня 2016 року (т.1 а.с. 74-80).

На початку квітня 2016 року прокуратурою Київської області з кримінального провадження № 0000360 було виділено кримінальне провадження №0000114.

01 квітня 2016 року у кримінальному провадженні № 0000114 - ОСОБА_1 повідомлено про підозру у зловживанні службовим становищем, тобто в умисному в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересах служби, що спричинило тяжкі наслідки, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (т. І а.с. 81-93).

08 квітня 2016 року ОСОБА_1 було вручено обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні, а 25 квітня 2016 року апеляційним судом Київської області у справі № 361/2199/16-к відмовлено у направленні його до іншого суду.

У зазначеній справі прокуратурою Київської області неодноразово заявлялись відводи всім складам суддів Броварського районного суду Київської області, які були задоволені, а тому обвинувальний акт у справі було передано на розгляд до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року, у справі № 369/6433/16-к з підстав не відповідності вимогам ст. 291 КПК України обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні повернуто прокурору прокуратури Київської області.

13 березня 2017 року прокурором прокуратури Київської області вручено ОСОБА_1 обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні, який ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03 травня 2017 року у справі №369/6433/16-к з підстав не відповідності вимогам ст. 291 КПК України повернуто прокурору прокуратури Київської області.

14 вересня 2017 року прокурором прокуратури Київської області вручено ОСОБА_1 обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні, який ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2018 року, у справі № 369/10026/17-к з підстав не відповідності вимогам ст. 291 КПК України повернуто прокурору прокуратури Київської області.

Стороною захисту ОСОБА_1 неодноразово заявлялось до прокуратури Київської області клопотання про закриття кримінального провадження в зв`язку з неодноразовим поверненням обвинувального акту судом.

29 березня 2018 року ОСОБА_1 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та того ж дня у кримінальному провадженні № 0000360 повідомлено про підозру в участі у злочинній організації з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, участі у злочинах, вчинених злочинною організацією, а саме у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому в особливо великих розмірах у складі злочинної організації, зловживанні службовим становищем, тобто умисному в інтересах третіх осіб використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам вчиненому у складі злочинної організації, вчиненні правочину з майном, одержаним внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, вчиненому в особливо великих розмірах, у складі злочинної організації, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України.

29 березня 2018 року о 23:55 год. ОСОБА_1 поміщено до ізолятора тимчасового тримання ГУНП у місті Києві.

30 березня 2018 року слідчий Слідчого управління Головного управління Національної поліцїі в Київській області Слончак Д.О. звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням про застосування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11477/18 задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області Слончака Д.О., погоджене з прокурором відділу прокуратури Київської області Кузьо Н.В., та застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 27 травня 2018 року, з одночасним визначенням застави в розмірі 1 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 762 000 грн., та покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України (т. І а.с. 244-245).

02 квітня 2018 року позивача звільнено з-під варти на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року - під заставу, що підтверджується довідкою ДУ «Київський слідчий ізолятор» серії КИВ № 17649 від 02 квітня 2018 року (т. І а.с. 242).

11 квітня 2018 року на виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2018 року у справі № 761/11477/18, ОСОБА_1 здав слідчому свої паспорти громадянина України для виїзду за кордон.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2018 року у справі № 761/19446/18 продовжено до 25 липня 2018 року строк дії ухвали від 30 березня 2018 року у справі № 761/11477/18 та встановлених нею обов`язків.

Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні неодноразово продовжувалося прокуратурою Київської області, зокрема до 29 березня 2019 року.

20 березня 2019 року постановою заступника начальника відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів національною поліцією України Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України Шевченка А.Г. кримінальне провадження № 0000360 від 29 січня 2014 року у частині підозри ОСОБА_1 та інших осіб у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст.28 ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28 ч. 2 ст. 364, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 КК України, закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПКУкраїни у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (т.1 а.с. 25-33).

Таким чином, у період з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року, тобто 3 роки, 5 місяців та 7 днів, на ОСОБА_1 було покладено низку обов`язків, що суттєво обмежували його звичний спосіб життя, соціальні контакти, та можливість виїзду за кордон для відвідання спеціалізованих закладів лікування, які є життєво необхідними для позивача, у зв`язку з його хворобливим станом здоров`я.

Під час перебування під слідством у кримінальному провадженні №0000360 від 29 січня 2014 року у засобах масової інформації та на різних Інтернет-ресурсах було опубліковано низку статей негативного характеру про позивача, що призвело до втрати його ділової репутації та звуження кола потенційних місць працевлаштування, зокрема виключення з них посади в державних органах та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

На підставі ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст. 3 цього ж Закону у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України та Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 610/3221/19-ц та Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.п. 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи, орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Як видно зі справи, проти позивача незаконно порушено кримінальну справу та пред`явлено обвинувачення, позивач незаконно перебував з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року під кримінальним переслідуванням, з 18 листопада 2015 року по 19 січня 2016 року він знаходився під домашнім арештом, з 19 січня 2016 року по 25 липня 2018 року-під особистим зобов`язанням, а також в період з 29 березня 2018 року до 02 квітня 2018 року йогонезаконно взято і утримано під вартою.

На підставі зібраних у справі доказів суд прийшовдо висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями правоохоронних органів та суду за незаконне перебування з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року під кримінальним переслідуванням.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Дані висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, від 24 квітня 2017 року у справі № 6-2885цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, тобто з інших підстав, ніж неправомірне перебування під судом та слідством, судам необхідно виходити із загальних положень про відшкодування шкоди, які вимагають враховувати характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Отже, суд повинен з`ясувати усі фактичні підстави позову, якими обґрунтовано як обставин спричинення, так і розмір відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, суду, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмежовуючи види незаконних процесуальних дій органів досудового слідства та прокуратури, за які спеціальним законом передбачено відшкодування моральної шкоди, і зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер та тривалість моральних страждань, заподіяних незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, що призвело до погіршення й позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, завдало моральних страждань, інших негативних наслідків морального характеру.

За таких обставин, суд прийшов доправильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди за протиправне порушення кримінальної справи, незаконне пред`явлення обвинувачення, перебування під домашнім арештомта під особистим зобов`язанням, утримання під вартою, а також довготривале незаконне перебування пі слідством з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року (3 роки, 5 місяців та 7 днів), виходячи одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а саме: за 41 місяць по 6000 гривень (мінімальний розмір заробітної плати станом на 01 січня 2021 року), що у загальному розмірі складає 246 000 грн. та 7 днів (7х250) у сумі 1 750 грн., що разом становить 247 750 грн.

Разом з тим, збільшення судомвказаноїсумивідшкодування в десять разів до 2 477 500 грн. не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні й у судовому рішенні не мотивовано.

Що стосується вимог позову ОСОБА_1 щодо відшкодування матеріальної шкоди у вигляді сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги в період з 13 жовтня 2015 року по 20 березня 2019 року, то судом встановлено, що за час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом йому надавалась юридична (правова) допомога адвокатом Кишенею В.С. на підставі: договору про надання правової допомоги від 01 грудня 2015 року (т.2 а.с. 107-108), додаткової угоди № 1 від 01 грудня 2015 року (т.2 а.с. 109-110), додаткової угоди № 2 від 01 квітня 2016 року (т.2 а.с. 111), додаткової угоди № 3 від 30 березня 2018 року (т.2 а.с. 112).

Згідно з актами №№ 1 - 7 прийму-передачі наданих послуг, позивачу була надана юридична (правова) допомога: акт від 29 лютого 2016 року на суму 30 000,00 грн. (т.2а.с. 113-114), акт від 31 травня 2016 року на суму 11 000,00 грн. (т.2а.с. 115-116), акт від 31 серпня 2016 року на суму 40 000,00 грн. (т.2а.с. 117-118), акт від 28 лютого 2017 року на суму 19 000,00 грн. (т.2а.с. 119), акт від 31 травня 2017 року на суму 16 000,00 грн. (т.2а.с. 120), акт від 30 грудня 2017 року на суму 14 000,00 грн. (т.2а.с. 121), акт від 31 травня 2018 року на суму 20 000,00 грн. (т.2а.с. 122). Всього позивачу була надана юридична (правова) допомога згідно вказаних актів прийому-передачі наданих послугна загальну суму 150 000,00 грн.

28 лютого 2017 року позивачу було надано рахунок № НОМЕР_1 з оплати правничих послуг на суму 100 000 грн. (Том ІІ а.с. 125), а 28 лютого 2017 року останнім його оплачено, що підтверджується квитанцією № 336510 (Том ІІ а.с. 126).

Також, 20 грудня 2019 року позивачу було надано рахунок № НОМЕР_2 з оплати правничих послуг на суму 50 000,00 грн. (Том ІІ а.с. 123), а 14 січня 2020 року останнім його оплачено, що підтверджується меморіальним ордером № МВ40710128 (Том ІІ а.с. 124).

Відповідно до вимог ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування такої шкоди виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Пунктом 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що у вказаних вище випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються),зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Таким чином, понесені позивачем витрати на юридичну (правову) допомогу в кримінальному провадженні, яке було закрито за вищевказаних обставин, підлягають відшкодуванню позивачу у розмірі 150 000,00 грн..

Відповідно до вимог п.5 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, зокрема, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Як видно зі справи, повний текст рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року не підписаний суддею Писанцем В.А., в зв`язку з чим наявні підстави для скасування судового рішення з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги Київської обласної прокуратури про те, що в частині відшкодування витрат на правову допомогу позивач повинен був звернутись до органу, який провадив слідчі дії, що передбачено ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не заслуговують на увагу, оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не містить чітких вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №554/5980/18 зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №352/2255/19.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши судове рішення, на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення з Державної казначейської служби за рахунок коштів державного бюджету.

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених зазначених вище постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції , з урахуванням порушення норм п.5 ч.3 ст.376 ЦПК України скасуванню, з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача грошової компенсації моральної шкоди в сумі 247 750 грн. та 150 000 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Підлягає також стягненню з Державного бюджету України у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги за участь адвоката в суді апеляційної інстанції

Так, з матеріалів справи слідує, що між адвокатом Кишенею В.С. та ОСОБА_1 29.12.2021 року була укладена додаткова угода до договору про надання правничої (правової) допомоги від 23 грудня 2019 р., за умовами якої сторони доповнили п. 2 зазначеного договору п.2.10«Складання відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2021 р. Вартість такої послуги становить 7 000 грн., що слідує з акту №1 прийому - передачі наданих послуг слідує від 30.12.2021 р.

В матеріалах справи наявна квитанція №2988101від 30.12.2021 р. за складання відзиву на апеляційну скаргу в справі №757/19852/20-ц на суму 7 000 грн.

Враховуючи складність справи та виниклих правовідносин, а також професійний рівень адвоката, час, необхідний адвокату для складання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає необхідним стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000 грн. за надання правової допомоги за участь адвоката в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374,376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України та апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Прокуратури Київської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_3 , грошову компенсацію моральної шкоди в сумі 247 750 грн. та 150 000 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 4 000 грн. за надання правової допомоги за участь адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня виготовлення повної постанови.

Повний текст постанови виготовлений 11 липня 2022 року.

Головуючий

Судді: