печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2022 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Соколова О.М.,

при секретарі: Матвійчуку В.П.

справа №757/49517/19-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу №757/49517/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення відшкодування за невиконання договору, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшлов позов ОСОБА_1 (далі-Позивач) до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі- Відповідач, Банк) про захист прав споживачів, стягнення відшкодування за невиконання договору.

В обґрунтування позову Позивач посилається на те, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2015 року, в тому числі, зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1 суму вкладу за договором № SAMDN8600 від 14 вересня 2012 року по особовому рахунку № НОМЕР_1 - 29 708,00 грн.; по особовому рахунку № НОМЕР_2 - 63 200,00 доларів США, а також відсотки за період з 15 вересня 2013 року по 14 вересня 2014 року та за період з 15 вересня 2014 року по 03 лютого 2015 року. Оскільки відповідачем вимоги вказаного судового рішення не виконуються, позивач просив суд стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3% річних за період з 15 вересня 2018 року по 15 вересня 2019 року, що становить 1 896,00 доларів США та 891,00 грн., пеню в розмірі 3% за кожний день прострочення повернення суми вкладу за період з 15 вересня 2018 року по 15 вересня 2019 року в розмірі 692 040,00 доларів США та 325 215,00 грн.

За наведених обставин ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами позовного (загального) провадження.

20 листопада 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого Банк вважає, що позивач втратив право на звернення з таким позовом, оскільки відповідно до заочного рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24.01.2017 року з Банку в рамках виконавчого провадження були списані грошові кошти - 3 % річних в розмірі 100 208,00 грн., пеня в розмірі 3 % річних за кожний день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» в розмірі 36 757 650,51 грн. (справа № 201/13833/16-ц).Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

21 січня 2020 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про долучення до матеріалів справи судової практики.

12 травня 2022 року на адресу суду від представника відповідача надійшли додаткові пояснення.

Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, на адресу суду неодноразово подавав заяви про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явилася, про час розгляду справи повідомлялася судом належним чином в порядку встановленому ст.128 ЦПК України, про причину неявки суду не повідомила, проте від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без технічної фіксації, у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі, до заяви долучила докази по справі.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку.

Так, судом встановлено, що 14 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений депозитний договір № SAMDN8600 (вклад «Мультивалютний накопичувальний,12 місяців»), за умовами якого ОСОБА_1 внесено на особовий рахунок № НОМЕР_2 грошові кошти у розмірі 42 000 доларів США з процентною ставкою 10% річних на строк до 14 вересня 2013 року. 14 вересня 2013 року договір №SAMDN8600 автоматично пролонгований.

Відповідно до матеріалів справи 29 серпня 2014 року Позивач звернувся до

АТ КБ «ПриватБанк» з письмовою заявою щодо непродовження строку дії договору і повернення вкладу та нарахованих процентів. Банк відмовив позивачу у видачі коштів та виконанні інших вимог вказаної заяви.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року у справі № 201/12408/14-ц: - визнано відмову АТ КБ «ПриватБанк» у поверненні ОСОБА_1 суми вкладу та процентів такою, що не відповідає вимогам закону; - зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк повернути ОСОБА_1 суму вкладу за договором № SAMDN8600 від 14 вересня 2012 року: за особовим рахунком № НОМЕР_1 - 29 708 грн та за особовим рахунком № НОМЕР_2 - 63 200 доларів США; - зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 проценти за особовими рахунками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 за періоди

з 15 вересня 2013 року до 14 вересня 2014 року та з 15 вересня 2014 року

до 3 лютого 2015 року; - зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» здійснити виплату ОСОБА_1 суми депозитного вкладу за договором № SAMDN8600 від 14 вересня

2012 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 - 29 708 грн, за особовим рахунком № НОМЕР_2 - 63 200,00 доларів США та процентами за період

з 15 вересня 2013 року до 14 вересня 2014 року одним платежем протягом одного банківського дня готівкою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року залишено без змін.

Оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» вимоги вказаного судового рішення не були виконані, Позивач у вересні 2016 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпра із позовною заявою про стягнення грошових коштів (пені) з ПАТ КБ «Приватбанк» , просив стягнути пеню в розмірі 3 % річних за період з 15 вересня 2014 року по 14 вересня 2016 року, пеню в розмірі 3 % за кожний день прострочення повернення суми вкладу за період з 15 вересня 2014 року по 14 вересня 2016 року.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 24 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнено з

АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню (на підставі частини п`ятої

статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 29 708 грн) за період з 15 вересня 2014 року до 15 вересня 2016 року в сумі 651 321 грн, а також три проценти річних у розмірі 1 782 грн. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню (на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 63 200 доларів США) за період з 15 вересня 2014 року до 15 вересня 2016 року в розмірі 35 925 329,51 грн., а також три проценти річних

у розмірі 98 426 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Позивач вказує, що 29.05.2017 року отримавши виконавчі листи, звернувся до відділення ПАТ КБ «Приватбанк» м.Дніпро, з пропозицією виконати рішення суду добровільно. Проте останньому було відмовлено.

Судом встановлено, що в червні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» змінило назву на АТ КБ «Приватбанк».

Так, позивач в позовній заяві вказує, що на теперішній час виконавчий лист по справі №201/12408/14-ц знаходиться на примусовому виконанні в Департаменті Державної Виконавчої служби Міністерства Юстиції України і рішення суду досі не виконано.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

Відповідно до преамбули ЗУ «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, ЗУ «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною 5 статті 10 зазначеного Закону, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

За змістом частини 3 статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не нараховується.

Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року у справі № 201/12408/14-ц, яке набрало законної сили, встановлено, що 29 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з письмовою заявою щодо відмови від продовження строку договору і просив про повернення вкладу та нарахованих процентів. Також цим рішенням встановлено, що строк дії укладеного сторонами договору закінчився 14 вересня 2014 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи обставини, встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 липня 2015 року у справі № 201/12408/14-ц і апеляційним судом у справі № 201/13833/16-ц, договірні правовідносини сторін за договорами банківських вкладів припинені з 14 вересня 2014 року.

Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу на сторін такого договору не поширюється дія ЗУ «Про захист прав споживачів», а, відтак, пеня відповідно до частини 5 статті 10 цього Закону не нараховується.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження

№ 61-7121св21), від 11 травня 2022 року у справі № 757/54151/19 (провадження № 61-16428св21) та від 1 червня 2022 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-16011св21).

У справі, що розглдається, ОСОБА_1 просив стягнути пеню відповідно

до частини 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», обчислену за період з 15 вересня 2018 року до 15 вересня 2019 року, у той час як договір банківського вкладу припинено 14 вересня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Оскільки між Позивачем та Банком припинено правовідносини за договорами банківських вкладів, частина 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не регулює спірні правовідносини, тому суд прходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з Відповідача пені у відповідності до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Стосовно вимоги Позивача про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України, за період з 15 вересня 2018 року по 15 вересня 2019 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також (три) проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Так, судом встановлено, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2017року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню на підставі ч. 5 ст. 10ЗУ «Про захист прав споживачів» за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 29708,00грн. за період з 15вересня 2014 року по 15вересня 2016 року, що становить 651321,00грн.,а також три відсотки річних у відповідності до ч.2 ст. 625ЦК України, що становить1782,00грн. Стягнуто з ПАТ КБ«Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню на підставі ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів» за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання в розмірі 63200,00доларів США (еквівалент1638181,92грн.), за період з 15 вересня 2014 року по 15 вересня 2016 року в розмірі 35925329,51грн., а також три відсотки річних у відповідності до ч.2 ст. 625ЦК України в розмірі 98426,00грн. В задоволені позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Відповідно до виписки наданої представником відповідача 20 червня 2019 року банком в рамках виконавчого провадження № 5871994 були списані грошові кошти в розмірі 40344721,93 грн. з урахуванням суми виконавчого збору, згідно виконавчого листа Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2017 року.

Таким чином, ураховуючи те, що Позивачем отримані вже кошти - 3% річних, суд приходить до висновку, що і в цій частині позовних вимог, слід відмовити Позивачу.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст.ст. 549, 625 ЦК України, ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст. ст. 8, 10, 11, 60, 74-77, 88, 169, 212, 213, 214, 215, 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення відшкодування за невиконання договору - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Соколов