Справа № 577/5540/21
Провадження № 2/577/79/22

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого- судді Гетьмана В.В.,

при секретарі Лиховоз Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Конотопа цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом та просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кв. АДРЕСА_1 . Вимоги обгрунтовує тим, що є власником кв. АДРЕСА_1 вказаному житлі зареєстрований, але не проживає її колишній чоловік ОСОБА_2 . В квітні 2018 р., після розірвання шлюбу, чоловік забрав всі свої речі та переїхав в інше житло, де проживає по даний час. З того часу, він квартирою не користується, будь-яке його майно в ній відсутнє. При цьому, змушена сплачувати надмірні комунальні послуги та не може розпоряджатися даним приміщенням на власний розсуд, чим порушуються її права як власниці. Відповідач, незважаючи на її неодноразові звернення, в добровільному порядку без поважних причин не знімається з реєстрації з квартири, участі у витратах на її утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює перешкоди як власниці в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, вважає, що її права порушені і підлягають захисту, що і змусило звернутись з позовом до суду.

ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи належним чином повідомлені.

Відповідач ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Встановлено судом, що ОСОБА_1 є власником кв. АДРЕСА_1 (а.с. 4-9), ОСОБА_2 також є власником 1/2 ч. кв. АДРЕСА_1 (а.с.68-72).

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 року, підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 41 КонституціїУкраїни та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України.

Гл. 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами.

Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

З аналізу положень ст. ст. 391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п. 33, 34 Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, в порядку ст.405 ЦК України, з огляду на його не проживання в квартирі з 2018 р.

Конструкція ст.405 ЦК України передбачає, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла, усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником.

Пред`являючи вимогу про визнання ОСОБА_2 втратившим право користування кв. АДРЕСА_1 у зв`язку з його проживанням за іншою адресою, позивач ОСОБА_1 залишили поза увагою той факт, що відповідач нарівні з нею є співвласником вказаного житлового приміщення.

Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник, на підставі статті 391 ЦК України, не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач є співвласником 1/2 ч. квартири, то визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме кв. АДРЕСА_1 призведе до обмеження останнього у праві користування своєю власністю, що суперечить положенням ст. 317, 319 ЦК України, які гарантують кожному власнику право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що також включає і право бути зареєстрованим у житловому приміщенні, яке належить особі на праві приватної власності, незалежно від фактичного проживання або не проживання такого співвласника у цьому житловому приміщенні.

За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 317, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 5, 7, 9-13, 81, 89, 137, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Сумського апеляційного суду або до дня функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Конотопський міськрайонний суд Сумської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представника позивача ОСОБА_3 , юридична адреса АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , місце проживання АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник відповідача ОСОБА_4 , юридична адреса АДРЕСА_5 .

Суддя Гетьман В. В.