РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 листопада 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з 30 квітня 1992 року по 18 червня 2002 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Одразу після одруження вона з чоловіком проживали у його квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , де і була зареєстрована, однак через декілька місяців спільного життя вона переїхала від відповідача у квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де пізніше зареєструвала своє місце проживання. Після цього, вона та відповідач не підтримували жодних стосунків, припинили ведення спільного господарства та фактично сім`я припинила існувати.

Позивач зазначає, що вона 04 жовтня 2000 року за власні кошти, проживаючи окремо від відповідача, купила квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Влітку 2020 року вона звернулась до нотаріуса з метою продажу зазначеної квартири, однак нотаріус повідомив, що для продажу необхідно отримати дозвіл другого з подружжя, однак встановити місце знаходження відповідача їй не вдалося.

У зв`язку з викладеним, враховуючи, що місце знаходження відповідача невідоме, з метою захисту права власності позивач звернулася до суду з указаним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 квітня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року вказану позовну заяву залишено без руху.

На виконання зазначеної ухвали, 21 травня 2021 року позивачем надано до суду позовну заяву в новій редакції, в якій визначено ціну позову та квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом.

30 листопада 2021 року ухвалою суду у вказаній справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві просили позов задовольнити. 09 листопада 2022 року позивач подала до суду заяву, в якій зазначила, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про поважність причин неявки суду не повідомила. Таким чином, судом були вжиті всі визначені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи.

Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача.

Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Вислухавши позивача та її представника, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Судом установлено, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 квітня 1992 року, який було розірвано 18 червня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, від 18 червня 2002 року.

Відповідно до довідки про місце реєстрації місця проживання особи від 28 січня 2021 року позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , де проживала разом з відповідачем, з 21 липня 1992 року по 05 травня 1998 року.

Згідно з довідкою від 29 січня 2021 року № 13/50 про реєстрацію місця проживання особи позивач з 13 червня 1998 року по 29 вересня 2000 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, судом установлено, що з 05 травня 1998 року позивач проживає окремо від відповідача, будь-яких заперечень щодо вказаного факту відповідач до суду не надав.

04 жовтня 2000 року позивач придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченим державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 3-4506.

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 25 січня 2021 року № 14031398 позивач з 19 жовтня 2000 року по теперішній час зареєстрована у придбаній нею квартирі.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною третьою статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Зокрема, відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Зі змісту наведених норм вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, тобто визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем було надано належні і допустимі докази, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була придбана нею за особисті кошти під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що підтверджується: договором купівлі-продажу квартири за № 3-4506 від 04 жовтня 2000 року, копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 , з якої вбачається, що позивач з 1994 року по 2001 рік постійно працювала та мала стабільний дохід, довідками про реєстрацію місця проживання особи, з яких судом було встановлено, що позивач з 1998 року проживає окремо від відповідача, тобто нею було спростовано презумпцію права спільної власності подружжя на нерухоме майно за вказаною адресою.

Крім того, у судовому засіданні в якості свідка була допитана ОСОБА_6 , яка пояснила, що вона проживала з позивачем з 1998 року протягом двох з половиною років, чоловіка позивача ніколи не бачила, зазначила, що позивач працювала та мала достатню зарплатню, щоб мати можливість придбати квартиру.

Будь-яких доказів на спростування наведених позивачем обставин відповідач до суду не надав, правом на подання відзиву до суду не скористався.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано достатні докази на підтвердження того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , придбана за час шлюбу за її особисті кошти, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 41 Конституції України, статтями 57, 60 СК України, статтями 321, 355, 368, 392 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 258-259, 263-265, 280-283, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості щодо учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , соціальний заклад.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна