Справа № 521/8358/21
Провадження № 2/521/696/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.,

секретаря судового засідання Манюк Д.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Андебури А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований наступними обставинами.

04.05.2016 року наказом № 430-к-рс Акціонерного банку «ПІВДЕННИЙ» прийнято на роботу позивача та призначено на посаду начальника відділення № 15-32. Наказом № 33-к-рс від 14.01.2019 року позивача було переведено на посаду начальника відділення № 15-32 регіонального відділення в м. Одеса. Наказом № 55-к-рс від 27.01.2021 року відділення №15-32 з 01.02.2021 року підпорядковане регіональному центру в м. Одеса.

Позивач вказала, що 06.05.2021 року наказом № 285-к-рс її було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників, загальний стаж роботи позивачки на посаді начальника відділення - 5 років 2 дні.

Також, позивачка вказала, що підставою для її звільнення зазначено: наказ № 99 від 19.02.2021 року; письмові повідомлення про звільнення від 22.02.2021 року та від 19.04.2021 року; відмова від переведення на іншу роботу від 22.02.2021 року, 02.04.2012 року та 19.04.2021 року.

На думку позивача, її було звільнено з роботи незаконно та з порушенням вимог ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України, оскільки у відповідача не було змін в організації виробництва і праці, які б викликали скорочення штату працівників. При цьому, як стверджує позивач, їй не були запропоновані всі наявні вакантні посади на підприємстві відповідача.

Позивач вважає, що впродовж періоду попередження про скорочення штату з 22.02.2021 року до дня розірвання трудового договору 06.05.2021 року, роботодавець не повідомив її про те, що були вакантні посади начальника відділення № 15-51, № 15-35, № 15-03 тобто, такі ж посади, на якій працювала вона. При цьому, як вказує позивачка, на посаду начальника відділення № 15-51 (вакантна посада станом на 22.02.2021 року) було прийнято на роботу іншого працівника, на посаду начальника відділення № 15-35 (вакантна посада станом на квітень 2021 року), було переведено заступника начальника відділення, а вакансія начальника відділення № 15-03 залишилась вакантною.

При цьому, як вказала позивач, роботодавцем було дотримано процедуру попередження позивача, що мало місце 22.02.2021 року та 19.04.2021 року, про подальше звільнення, однак впродовж періоду попередження при цьому їй не було запропоновано наявність інших вакантних посад у підприємстві та не здійснено порівняльного аналізу працівників

Тобто, на думку позивачки, відповідач не запропонував обрати вищевказані посади із тих, які були наявні на підприємстві, для можливого переведення позивача за його згодою, тим самим, відповідач порушив її право на працю та на переважне право на залишення на роботі, передбачене ст. 42 КЗпП України.

Крім того, позивач вказує, що відповідачем не було зробленого порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Позивач стверджує, що вона має дві вищі освіти, в тому числі за спеціальністю управління персоналом і економіка праці, будучи начальником відділення № 15-32 в підсумковому плані виконання роботи відділення, в якому вона працювала, отримало 105,4 відсотки показників ефективності за системою КРІ, тобто із 18 відділень банку в м. Одеса, та відділення, де вона працювала, станом на 01.01.2021 року було на 4-ому місці по показникам, є господарсько-економічно обґрунтованим, у зв`язку з чим вона відповідно, мала переважне право на залишення на роботі.

ОСОБА_1 стверджує, що відповідач не врахував її достатню кваліфікацію та загальний стаж роботи в банківській сфері більше 16 років, внаслідок незаконного звільнення вона має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, як стверджує позивач, внаслідок незаконного звільнення їй заподіяну моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків через незаконне звільнення, що змушує її докладати значних зусиль для організації свого життя, погіршився стан її здоров`я, у зв`язку із чим вона змушена була лікуватися, таке погіршення стану її здоров`я є у причинно-наслідковому зв`язку із завданням моральної шкоди, оскільки вона неодноразово зверталась до лікарів з листопада 2020 року, тому, на думку позивачки з відповідача на її користь слід стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

Окрім того, у своїй позовній заяві позивач вказала, що вона понесла витрати пов`язані з розглядом справи, в т. ч. витрати на професійну правову допомогу, у розмірі 15000 грн. 00 коп. та планує понести витрати пов`язані з розглядом справи, у розмірі 10000 грн. 00 коп..

Враховуючи вищевикладене, позивач просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ Акціонерного банку «ПІВДЕННИЙ» № 285-к-рс від 06.05.2021 року про її звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на посаді, рівнозначній раніше займаній посаді начальника відділення N915-32 Акціонерного банку «ПІВДЕННИЙ»; стягнути з Акціонерного банку «ПІВДЕННИЙ» на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 07 травня 2021 по дату ухвалення рішення у даній справі; стягнути з Акціонерного банку «ПІВДЕННИЙ» на її користь 50000 грн. моральної шкоди та понесені судові витрати за наслідком розгляду даного цивільного позову, розрахунок яких становить 25000 грн.

У відкритому судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача у відкритому судовому засіданні заперечував проти заявлених позивачкою позовних вимог, просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Крім того, до канцелярії суду від сторони відповідача надійшов відзив на позов (т. 1, а. с. 100 104), в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову виходячи з того, що згідно чинного законодавства, юридична особа (суб`єкт господарювання) є вільним у виборі щодо найму працівників та самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Ніхто не може втручатися в діяльність підприємства, а суд не може з`ясовувати доцільність введення (виведення) роботодавцем певних посад та визначення ним штатної структури, давати оцінку необхідності проведення змін в організації виробництва і праці, оскільки юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства, установи не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. 19.02.2021 року Головою Правління Банку на виконання рішення Наглядової Ради Банку, від 19.02.2021 року Протокол № 7 було винесено Наказ № 99 «Про скорочення штату», яким вирішено скоротити штат працівників відділення № 15-32 Регіонального центру в м. Одеса Акціонерного банку «Південний», а саме: - начальник відділення -1 (одна) штатна одиниця; - завідувач каси - 1 (одна) штатна одиниця; - головний менеджер з операційної роботи - 1 (одна) штатна одиниця; - менеджер з роздрібного бізнесу - 3 (три) штатні одиниці; - менеджер з корпоративного бізнесу - 1 (одна) штатна одиниця; - касир - 2 (дві) штатні одиниці.

Крім того, як вказав представник відповідача, було визначено відповідальну особу, яка повинна була протягом трьох робочих днів, під розпис попередити працівників відділення 15-32 про наступне звільнення через два місяці після попередження, з пропозицією працевлаштування, виходячи з можливостей Банку.

Також, відповідачем вказано, що 22.02.2021 року позивач отримала перше письмове повідомлення про заплановане вивільнення, в якому власноруч поставила свій підпис у вищевказаному письмовому повідомленні та власноруч відмовилась від кожної посади, яка була запропонована Банком щодо можливого працевлаштування. 02.04.2021 року Банк вдруге запропонував ОСОБА_1 вакантні посади, але остання власноруч проставила підпис, яким відмовилась від кожної посади, яка була запропонована Банком щодо можливого працевлаштування, станом на цю дату.

Крім того, як вказав представник відповідача, 19.04.2021 року позивач отримала ще одне письмове повідомлення про заплановане вивільнення, але поставила свій підпис у вищевказаному письмовому повідомленні та власноруч відмовилась від кожної посади, яка була запропонована Банком щодо можливого працевлаштування.

06.05.2021 року позивача було звільнено у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до Наказу № 285-к-рс та здійснено з нею повний розрахунок (з урахуванням виплати вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати).

Тобто, представник відповідача стверджує, що банк тричі пропонував позивачу численний перелік вакантних посад, однак позивач тричі відмовляла банку у власному працевлаштуванні.

Крім того, як вказує представник відповідача, за рішенням керівництва банку відбулась зміна в організаційній структурі Акціонерного банку «Південний», а саме, закриттям з 26.04.2021 року відділення № 15-32 Регіонального центру Акціонерного банку «Південний» в м. Одеса, розташованого за адресою. Одесса, Адміральський пр-т., буд. 1, прим. 101 та відповідним скороченням штату працівників (наказ, від 19.02.2021 року, № 99).

23.04.2021 року Банк повідомив Національний банк України про прийняття рішення про закриття відділення № 15-32 Регіонального центру в м. Одеса. 26.04.2021 року Національний банк України листом № 27-0022/35908 повідомив Банк про внесений запис до Державного реєстру банків щодо припинення діяльності відділення № 15-32 Регіонального центру в м. Одеса з 26.04.2021 року.

Таким чином, як стверджує представник відповідача, у Акціонерного банку «Південний» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, що зумовило відповідне скорочення чисельності працівників.

Окрім того, як вказав представник відповідача, 06.05.2021 року перед складанням Наказу № 285-к-рс щодо звільнення позивача, з боку начальника відділу супроводження діяльності відділень Управління розвитку та супроводження регіональної мережі ОСОБА_2 , начальника Регіонального центру в м. Одеса Барліт М.М. та головного фахівця відділу з організації кадрового обліку Управління по роботі з персоналом ОСОБА_3 , було складено Акт, яким зафіксовано, що за результатом порівняльного аналізу працівників на аналогічній посаді (56 начальників відділень) з кваліфікацією та продуктивністю праці начальника відділення № 15-32 Алтухової О.О., виявлено відсутність підстав для застосування вимог ст. 42 КЗпП України щодо звільнення останньої.

Також, представник вказав, що ОСОБА_1 не має дітей; не заміжня; хоча й працювала в Банку з травня 2016 року, у Банку не було підстав застосування ч. 2 ст. 42 КЗпП України, у зв`язку з виявленням в рамках порівняльного аналізу невідповідності за кваліфікацією та продуктивністю праці начальника відділення № 15-32 в порівнянні з іншими працівниками, що займали аналогічні посади на дату звільнення ОСОБА_1 ; не навчається; не відноситься до жодної з категорій осіб, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 42 КЗпП України; не є автором; не є працівником, якій дістав у Банку трудове каліцтво або професійне захворювання; не є депортованою особою; тобто, не відноситься до категорій осіб, передбачених ч. 2 ст. 42 КЗпП України; не є особою, яка близька до пенсійного віку.

Крім того, як вказує представник відповідача, позивач є геологом за фахом. Посилання позивача на показники не підтверджено жодним належним доказом, не ґрунтується на реальному економічному стані та саме відсутність його ефективності стало підставою для закриття відділення № 15-32.

Також, представник відповідача вказав, що надані позивачкою медичні документи датовані до дати винесення Наказу № 99, від 19.02.2021 року «Про скорочення штату», а саме: 08.11.2020, 09.11.2020, 20.11.2020, 21.12.2020, 18.01.2021, 15.02.2021, не можуть свідчити про «причинно-наслідковий зв`язок» між звільненням та наявністю моральної шкоди.

Окрім того, представником відповідача вказано, що відповідач здійснює захист своїх прав та представництво інтересів у суді через представників - адвокатів, на підставі укладеного 10 червня 2018 року між Акціонерним Банком «Південний» та Адвокатським об`єднанням «ЮРПРАЙМ» (), договору про надання правової допомоги № 1/6-18.

Враховуючи викладене, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного банку «Південний» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного банку «Південний» понесені судові витрати (витрати на правову допомогу) у розмірі 10000 гривень (т.1 а.с.100-104)

07.02.2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач формально дотримався вимог встановлених статті 49-2 КЗпП України щодо повідомлення позивача про звільнення її з посади начальника відділення № 15-32 Регіонального Центру в м. Одеса Акціонерного Банку «Південний», що підтверджується трьома письмовими повідомленнями про заплановане (скорочення штату) звільнення.

Також, у відповіді на відзив вказано, що роботодавець неналежно виконав вимоги щодо повної пропозиції працівнику вакантних місць, чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю. Відповідачем не спростовано твердження, щодо наявних рівнозначних вакантних посад у період з 22.02.2021 року по 06.05.2021 року, які викладено у позовній заяві. Також, ОСОБА_1 позитивно характеризується щодо її професійної діяльності, має право переважного залишення на роботі за ч. 3, ст. 42 КЗпП України, оскільки вона має стаж роботи протягом 5 років, а також досвід роботи у банківській сфері протягом 16 років. При цьому, як вказано у відповіді на відзив, відповідачем не заперечується факт високої кваліфікації позивачки, але питання щодо переважного права на залишення на роботі відповідачем взагалі не розглядалося, що є порушенням статті 42 КЗпП України. Також, у відповіді на відзив вказано, що відповідач не надав належних доказів щодо повного списку вакантних місць у період повідомлення про звільнення позивачки, однак в матеріалах справи наявні відомості про високий рівень кваліфікації та продуктивності роботи позивачки, а отже відповідач не мав достатніх правових підстав для звільнення ОСОБА_1 (т. 3, а. с. 198 201).

Заслухавши думки сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії трудової книжки, серії НОМЕР_1 , від 18.11.1997 року, Наказом № 430-к-рс, від 29.04.2016 року, ОСОБА_1 була прийнята 04.05.2016 року на посаду начальника відділення № 15-32 ПАТ АБ «Південний» (т. 1, а. с. 30 31).

Згідно копії зазначеної трудової книжки, Наказом № 33-к-рс, від 19.01.2019 року ОСОБА_1 переведено на посаду начальника відділення № 15-32 регіонального відділення в м. Одеса (т. 1, а. с. 31).

Відповідно до Витягу з протоколу засідання Наглядової Ради ПАТ АБ «Південний» № 59, від 30.12.2020 року, з 01.02.2021 року було внесено зміни до організаційної структури Банку, зокрема Регіональному центру в м. Одеса АБ «Південний» підпорядковано, зокрема, відділення № 15-32 (т. 1, а. с. 49 51).

Згідно до трудової книжки ОСОБА_1 , 01.02.2021 року відділення № 15-32 підпорядковане регіональному центру в м. Одеса, підстава Наказ № 55-к-рс, від 27.01.2021 року (т. 1, а. с. 31).

Зі змісту Наказу № 99 Голови Правління Банку ОСОБА_4 , від 19.02.2021 року, вбачається, що на виконання рішення Наглядової Ради Банку, від 19.02.2021 року, Протокол № 7, вирішено скоротити штат працівників відділення № 15-32 Регіонального центру в м. Одеса Акціонерного банку «Південний», а саме: - начальник відділення -1 (одна) штатна одиниця; - завідувач каси - 1 (одна) штатна одиниця; - головний менеджер з операційної роботи - 1 (одна) штатна одиниця; - менеджер з роздрібного бізнесу - 3 (три) штатні одиниці; - менеджер з корпоративного бізнесу - 1 (одна) штатна одиниця; - касир - 2 (дві) штатні одиниці (т. 1, а. с. 115).

Як вбачається з повідомлення про заплановане вивільнення, від 22.02.2021 року, начальника відділення № 15-32 регіонального центру в м. Одеса Алтухову О.О. було попереджено про наступне вивільнення з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, з огляду на зміни в організаційній структурі АБ «Південний», а саме: закриттям відділення № 15-32 Регіонального центру АБ «Південний» в м. Одеса, розташованого за адресою: Одеса, Адміральський проспект, 1, прим. 101 та відповідним скороченням штату працівників (т. 1, а. с. 35, 116).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно до ч. 2 цієї ж статті КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У зазначеному вище Повідомленні про заплановане вивільнення, від 22.02.2021 року, ОСОБА_1 було запропоновано переведення на іншу посаду, перелік яких долучено до повідомлення (т. 1, а. с. 36 40, 117 121).

Зі змісту вказаного переліку, вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади, зокрема, рівнозначні тій, з якої передбачалось вивільнення:

-Начальник відділення № 15-73 Регіонального центру в м. Одеса (м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 26) з посадовим окладом у розмірі 16935,00 грн.;

-Начальник відділення № 26-17 Регіонального центру в м. Київ (м. Київ, вул. Раїси Окіпної, буд. 4) з посадовим окладом у розмірі 28000,00 грн..

Проте, від кожної із запропонованих посад, включно із вищезазначеними, ОСОБА_1 відмовилась, про що склала особистий підпис (т. 1, а. с. 36 40, 117 121).

Крім того, 02.04.2021 року ОСОБА_1 було запропоновано Перелік вакантних посад станом на 02.04.2021 року (т. 1, а. с. 122 126), з якого вбачається, що їй було запропоновано вакантні посади, зокрема, рівнозначні тій, з якої передбачалось вивільнення:

-Начальник відділення № 15-05 Регіонального центру в м. Одеса (м. Подільськ, вул. Соборна, буд. 200) з посадовим окладом у розмірі 17495,00 грн.;

-Начальник відділення № 15-73 Регіонального центру в м. Одеса (м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 26) з посадовим окладом у розмірі 16935,00 грн.;

-Начальник відділення № 03-05 Регіонального відділення в м. Дніпро (м. Дніпро, вул. Воскресенська, 36/вул. Собінова, 1) з посадовим окладом у розмірі 12425,00 грн..

Проте, від кожної із запропонованих посад, включно із вищезазначеними, ОСОБА_1 відмовилась, про що склала особистий підпис (т. 1, а. с. 122 126).

Окрім того, як вбачається з повідомлення про заплановане вивільнення, від 19.04.2021 року, начальника відділення № 15-32 регіонального центру в м. Одеса Алтуховій О.О. було повідомлено про заплановане вивільнення з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку, з огляду на зміни в організаційній структурі АБ «Південний», а саме: закриттям відділення № 15-32 Регіонального центру АБ «Південний» в м. Одеса, розташованого за адресою: Одеса, Адміральський проспект, 1, прим. 101 та відповідним скороченням штату працівників (т. 1, а. с. 41, 127)

У зазначеному вище Повідомленні про заплановане вивільнення, від 19.04.2021 року, ОСОБА_1 було запропоновано переведення на іншу посаду, перелік яких долучено до повідомлення (т. 1, а. с. 42 45, 128 131).

Зі змісту вказаного переліку, вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади, зокрема, рівнозначні тій, з якої передбачалось вивільнення:

-Начальник відділення № 15-73 Регіонального центру в м. Одеса (м. Одеса, вул. Генерала Петрова, буд. 26) з посадовим окладом у розмірі 16935,00 грн.;

-Начальник відділення № 26-17 Регіонального центру в м. Київ (м. Київ, вул. Раїси Окіпної, буд. 4) з посадовим окладом у розмірі 28000,00 грн.;

-Начальник відділення № 15-05 Регіонального центру в м. Одеса (м. Подільськ, вул. Соборна, буд. 200) з посадовим окладом у розмірі 17495,00 грн..

Проте, від кожної із запропонованих посад, включно із вищезазначеними, ОСОБА_1 відмовилась, про що склала особистий підпис (т. 1, а. с. 42 45, 128 131).

Наказом Голови Правління АБ «Південний» № 285-к-рс, від 06.05.2021 року, начальника відділення № 15-32 регіонального центру в м. Одеса, ОСОБА_1 , було звільнено з роботи 06.05.2021 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату працівників. Зобов`язано управління внутрішніх операцій та обліку виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 37 календарних днів, за період роботи: -з 04.05.2018 року по 03.05.2019 року 02 календарних дні; з 04.05.2019 року по 03.05.2020 року 14 календарних дні; з 04.05.2020 року по 03.05.2021 року 21 календарний день; а також виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати (а. с. 34).

Ухвалою Малиновського районного суду, від 26.10.2021 року, було витребувано у ПАТ АБ «Південний»: інформацію, щодо штатних розписів працівників Акціонерного Банку «Південний» станом на 22.02.2021 року, 02.04.2021 року, 19.04.2021 року (день попередження про звільнення ОСОБА_1 ) та станом на 06.05.2021 року (день звільнення ОСОБА_1 ) із зазначенням повного переліку вакантних посад; інформацію, щодо списку посад, на які було здійснено прийом працівників у Акціонерний Банк «Південний» з 22.02.2021року до 06.05.2021 року із зазначенням дати прийому на роботу; результати порівняльного аналізу працівників, начальників відділень Акціонерного Банку «Південний» з кваліфікацією та продуктивністю праці начальника відділення № 15-32 Алтухової О.О.

На виконання ухвали суду, відповідачем було надано штатні розписи працівників Акціонерного Банку «Південний», станом на 22.02.2021 року (т. 3, а. с. 67 187), 02.04.2021 року (т. 2, а. с. 210 т. 3, а. с. 66), 19.04.2021 року (т. 2, а. с. 89 209), 06.05.2021 року (т. 1, а. с. 217 т. 2, а. с. 88) із зазначенням повного переліку вакантних посад.

Як вже було зазначено судом, позивач у своєму позові стверджує, що відповідачем не було запропоновано всі посади, з моменту попередження про вивільнення 22.02.2021 року до моменту її звільнення 06.05.2021 року, які були на час її звільнення, вакантними.

Так, як вбачається зі змісту наданих до суду штатних розписів, станом на 22.02.2021 відсутні дані щодо існування посади начальника відділення № 15-51 (м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 24) (т. 3, а. с. 156 157), а також відсутні дані щодо вакантної посади начальника відділення № 15-51 (т. 3, а. с. 184 187).

Разом з тим, у штатному розписі станом на 02.04.2021 року наявна зайнята посада начальника відділення № 15-51 (м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 24) (т. 3, а. с. 33).

Жодних доказів того, що відділення № 15-51 не функціонувало відповідачем не було надано.

Зазначене дає підстави вважати, що в період з 22.02.2021 року по 02.04.2021 року, посада начальника відділення № 15-51 (м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 24) була вакантною, але роботодавцем ПАТ АБ «Південний» не було надано інформацію щодо цієї посади.

Крім того, як вбачається зі змісту наданих до суду штатних розписів, станом на 22.02.2021 року існувала та не була вакантною посада начальника відділення № 15-03 (м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 17) (т. 3, а. с. 146).

Разом з тим, у штатному розписі станом на 02.04.2021 року посада начальника відділення № 15-03 (м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 17) відсутня (т. 3, а. с. 23), а у вакантних посадах цієї посади також не вказано (т. 3, а. с. 62 66).

Отже, зазначене дає підстави вважати, що посада начальника відділення № 15-03 (м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 17) була вакантною з 02.04.2021 року, але роботодавцем ПАТ АБ «Південний» не була запропонована ОСОБА_1 ..

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював, тобто всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові, від 22 травня 2019 року по справі № 753/3889/17 та у постанові, від 20 травня 2020 року по справі № 560/796/17.

Також, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові, від 25 травня 2016 року по справі №6-3048цс15 та Верховного Суду у постанові, від 22.09.2020 року по справі №161/7196/19.

Отже, зі змісту встановленого, суд дійшов до висновку про те, що відповідачем ПАТ АБ «Південний» не було дотримано в повній мірі обов`язку, передбаченого ст. ст. 40, 49-2 КЗпП та не запропоновано усі, наявні на підприємстві вакантні посади.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Позивач ОСОБА_1 , обгрунтовуючи свої позовні вимоги, стверджує, що ПАТ АБ «Південний» не було здійснено порівняльного аналізу працівників та вказувала, що відділення № 15-32, де вона була начальником, займало провідні позиції за показниками по м. Одесі та взагалі по Україні.

На підтвердження зазначеного, позивач надала до суду роздруківку з найменуванням «Итоговое выполнение планов по регионам» з поміткою «по Одессе», станом на 01.01.2021 року, з якої вбачається, що відділення № 15-32 зайняло четверту позицію серед наявних вісімнадцяти з показником КРІ 105,4% (найвищий показник рейтингу 111,2 %, найнижчий 87,7 %) (т. 1, а. с. 46).

Крім того, як вбачається з роздруківки з найменуванням «Итоговое выполнение планов по регионам» з поміткою «Вся Украина 2020», наданої позивачкою, станом на 01.01.2021 року відділення № 15-32 зайняло п`ятнадцяту позицію серед наявних тридцяти з показником КРІ 105,4% (найвищий показник рейтингу 114,4 %, найнижчий 98,6 %) (т. 1, а. с. 47).

Спростовуючи позицію позивача, представник відповідача до суду надав Акт порівняльного аналізу, від 06.05.2021 року, згідно до якого, «Порівняльний аналіз працівників на аналогічній посаді (56 начальників відділень) з кваліфікацією та продуктивністю праці начальника відділення № 15-32 ОСОБА_1 , виявлено відсутність підстав для застосування вимог ст. 42 КЗпП України» (т. 1, а. с. 137, 216).

Проте, суд зазначає, що наданий відповідачем Акт порівняльного аналізу, від 06.05.2021 року, не може розцінюватися судом як беззаперечний доказ відсутності підстав для застосування вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки до нього не долучено належних розрахунків, доказів щодо квалифікації та продуктивності праці, тощо.

Крім того, твердження представника відповідача про те, що саме відсутність ефективності відділення № 15-32, де позивач була начальником, стало підставою для його закриття, суд не може прийняти до уваги, оскільки зі змісту Розрахункових листів за березень 2021 року та квітень 2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 було нараховано річну премію за 2020 рік у розмірі 21972,33 грн. (т. 1, а. с. 191); премію за І квартал 2021 року у розмірі 13164,22 грн. (т. 1, а. с. 192).

Також, згідно до Довідок про нарахування заробітної плати начальнику відділення № 15-32 ОСОБА_1 , роботодавцем за період з 01.2020 року по 04.2021 року неодноразово застосовувалися заохочення у вигляді квартальних та річних премій (т. 4, а. с. 25 37).

Вказане також підтверджується Витягами з наказів про преміювання ОСОБА_1 , від 25.02.2020 року, 24.04.2020 року, 12.05.2020 року, 11.08.2020 року, 10.11.2020 року, 24.02.2021 року, 29.03.2021 року, 02.04.2021 року (т. 4, а. с. 38 45)

Крім того, в ході судового розгляду, стороною відповідача не було надано до суду будь-яких доказів, що позивач притягувалась до дисциплінарної відповідальності, що у ПАТ АБ «Південний» були зауваження до якості роботи ОСОБА_1 чи її кваліфікації.

Також, поза увагою роботодавця залишилось, що у ОСОБА_1 є одна із переваг, що визначена ст. 42 КЗпП України, а саме: вона є працівником з тривалим безперервним стажем роботи на підприємстві протягом 5 років, а також досвід роботи у банківській сфері протягом 16 років, що підтверджується відомостями з Трудової книжки позивачки.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові, від 23 січня 2018 року по справі № 273/212/16-ц; у постанові, від 30 січня 2020 року по справі № 466/7604/17 та у постанові, від 19 лютого 2021 року по справі № 456/2212/19.

У відповідності до ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, будь-яких інших доказів на спростування позиції позивача, стороною відповідача не надано, а тому заслуговує на увагу позиція ОСОБА_1 про те, що ПАТ АБ «Південний» було здійснено формальний, а не реальний порівняльний аналіз працівників, що спричинило порушення переважного права позивача залишитися на посаді, передбаченого ст. 42 КЗпП України.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України, працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, від 27 січня 2020 року по справі № 654/941/17.

Отже, зі змісту викладеного, суд погоджується із доводами позивача в цих частинах та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, визнання протиправним та скасування оспорюваного наказу № 285-к-рс, від 06.05.2021 року, про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділення № 15-32 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення її на посаді, рівнозначній раніше займаній посаді начальника відділення № 15-32 Акціонерного банку «Південний».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду позивач звернулась 08.06.2021 року (т. 1, а. с. 1).

При зверненні до суду ОСОБА_1 не було дотримано вимоги ст. 175, 177 ЦПК України, у зв`язку з чим позовну заяву судом було залишено без руху (т. 1, а. с. 77 78).

Недоліки позову було усунуто 20.07.2021 року, провадження у справі відкрито 23.07.2021 року, призначено підготовче судове засідання на 17.08.2021 року (т. 1, а. с. 82).

18.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов, який позивачкою було отримано 19.08.2021 року, про що вказує сама позивач (т. 1, а. с. 149)

Проте, у встановлений законодавством строк для подачі відповіді на відзив, позивач ОСОБА_1 не надала до суду відповіді на відзив, а лише 06.09.2021 року до канцелярії суду було подано клопотання про продовження строку для надання відповіді на відзив (т. 1, а. с. 149 151). Будь-яких доказів того, що процесуальний строк було пропущено з поважних причин, ОСОБА_1 до суду не надано.

Крім того, 14.09.2021 року, за день чергового судового засідання, яке було призначено судом на 15.09.2021 року, представником позивача до канцелярії суду було подано клопотання про витребування доказів у справі (т. 1, а. с. 171 172), що суперечить як вимогам ч. 1 ст. 84 ЦПК України, так і вимогам ч.2 ст.83 ЦПК України.

У чергове підготовче судове засідання, призначене на 30.09.2021 року позивач чи її представник до суду не з`явилися, натомість до суду 29.09.2021 року, тобто за день до чергового судового засідання, представником ОСОБА_1 електронною поштою було надіслано клопотання про продовження строків для надпання відповіді на відзив (т. 1, а. с. 182, 184).

Проте, у зазначеному вище клопотанні, представник позивача не заявляла про можливість проведення підготовчого судового засідання у справі за відсутності сторони позивача, у зв`язку з чим підготовче судове засідання було відкладено на 26.10.2021 року, у зв`язку із неявкою позивача ОСОБА_1 (т. 1, а.с.188, 189).

27.01.2022 року стороною позивача електронною поштою було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (т. 1, а. с. 204 207). ОСОБА_1 ознайомилася з матеріалами справи 28.01.2022 року (т. 1, а. с. 207, з. б.).

01.02.2022 року ОСОБА_1 було подано повторно заяву про ознайомлення з матеріалами справи (т. 3, а. с. 194).

Відповідь на відзив відповідачем до суду було надано лише 07.02.2021 року (т. 3, а. с. 198 201).

Крім того, 08.02.2022 року, в призначений день чергового підготовчого судового засідання, стороною позивача електронною поштою було подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи і що представнику позивача необхідно 21 день (т. 3, а. с. 206 208).

03.05.2022 року ОСОБА_1 було долучено до матеріалів справи письмові пояснення (т. 3, а. с. 213 215).

За день до чергового 21.06.2022 року, призначеного судом розгляду справи, позивачкою 20.06.2022 року до канцелярії суду було подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи (т. 3, а. с. 224).

Крім того, того ж дня, тобто, більше ніж через рік, після звернення позивача з позовом до суду, ОСОБА_1 20.06.2022 року було подано чергове клопотання про витребування доказів (т. 3, а. с. 225 231), у задоволенні якого суд відмовив в повному обсязі, з огляду на те, що клопотання про витребування доказів від позивача до суду надійшло більш ніж через рік після подання позовної заяви, тобто, з пропуском встановленого строку, визначеного ч. 2 ст. 83 ЦПК України. У зв`язку з цим, в ухвалі суду звернуто увагу позивача на те, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України)(т.4 а. с. 61 63).

Враховуючи наведені обставини та норми цивільного процесуального законодавства, суд вбачає факт наявності затягування позивачем розгляду справи, який триває вже більш ніж один рік з часу звернення позивачки до суду та майже 14 місяців з часу її звільнення, а тому приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у відповідності до норм ч. 2 ст. 235 КЗпП України, тобто, не більше, ніж за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у зв`язку з незаконним звільненням позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Позивач звільнений з 07.05.2021 року, останні два місяця, що передують події звільнення березень та квітень 2021 року.

За змістом п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, в частині визнання протиправним та скасування наказу Акціонерного банку «Південний» №285-к-рс, від 06.05.2021 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній раніше займаній посаді начальника відділення №15-32 Акціонерного банку «Південний» та стягнення з Акціонерного банку «Південний» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з 07 травня 2021 року, але не більш як за один рік.

Щодо вимог позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди на її користь у розмірі 50000 грн. суд прийшов до наступного висновку.

Як вже було зазначено судом, позивач вказує, що внаслідок її незаконного звільнення, їй було заподіяну моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що змушує її докладати значних зусиль для організації свого життя, погіршення стану її здоров`я, у зв`язку із чим вона змушена була лікуватися.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду №5, від 25.05.2001 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підтвердження завдання моральної шкоди, ОСОБА_1 до суду надала Консультативний висновок спеціаліста, лікаря-кардіолога ОСОБА_5 , від 09.11.2020 року, згідно до якого встановлений діагноз: артеріальна гіпертензія 1 ст., 2 ст., риск 2. пароксизмальна тахікардія анамн. (?). СН 0 ст., Вузловий зоб; рекомендації відмова від куріння, боротьба з гіподинамією (ходьба, велосипед, плавання, йога) не менш ніж 30 хв. безперервно, кожного дня (т. 1, а. с. 64 65).

Також, згідно до наданого Консультативного висновку спеціаліста, лікаря-кардіолога ОСОБА_5 , від 20.11.2020 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз: артеріальна гіпертензія 1 ст., 2 ст., риск 2. пароксизмальна тахікардія анамн. (Холтер 14-16.11.20). СН 0 ст., Вузловий зоб, Еутиріоз (10.11.20); рекомендації відмова від куріння, боротьба з гіподинамією (ходьба, велосипед, плавання, йога) не менш ніж 30 хв. безперервно, кожного дня (т. 1, а. с. 66 67).

У відповідності до Консультативного висновку спеціаліста, лікаря-невропатолога ОСОБА_6 , від 20.11.2020 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз: соматоформні розлади (F45), соматоформний розлад вегетативної нервової системи по тахікардійному типу; рекомендації: Призначення кардіолога продовжувати; Золофт 50 мг вранці, під час їжі, по Ѕ таб 1 тиждень, з 2 тижня по 1 таб довгий час (3 6 місяців); Кетилепт 25 мг ввечері, після їжі, ј таб 1 тиждень, з 2 тижня по Ѕ таб довгий час (1 3 місяці); Гідазепам 20 мг по Ѕ таб 2 р/день вранці та на обід, після їжі, 7 днів (т. 1, а. с. 68).

Згідно до Консультативного висновку спеціаліста, лікаря-кардіолога ОСОБА_5 , від 18.11.2021 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз: ІБС (?) артеріальна гіпертензія 1 ст., 2 ст., риск 2. пароксизмальна тахікардія анамн. (Холтер 14-16.11.20). СН 0 ст., Вузловий зоб, Еутиріоз (10.11.20). Рекомендовано: продовжити терапію, призначену невропатологом, боротьба з гіподинамією (ходьба, велосипед, плавання, йога) не менш ніж 30 хв. безперервно, кожного дня (т. 1, а. с. 69 70).

У відповідності до Консультативного висновку спеціаліста, лікаря-невропатолога ОСОБА_6 , від 20.11.2020 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз: соматоформні розлади (F45), змішаний тривожно-депресивний розлад. Рекомендовано: Золофт 50 мг вранці, по Ѕ таб 10 днів, потім ч/д до закінчення 2 тижні; Кетилепт 25 мг ј таб вранці та Ѕ таб продовжити; Флуоксетин 20 мг вранці 1 тиждень, з 2 тижня 40 мг (2 таб), довгий час три місяці (т. 1, а. с. 71).

Отже, судом вивчено детально надані до суду позивачем докази щодо звернення нею в 2020 році за консультаціями до спеціалістів.

Проте, суд не може прийняти вказані доводи позивача, оскільки вони, не мають правового підґрунтя та не стосуються періоду з моменту повідомлення ОСОБА_1 про планове вивільнення з посади начальника відділення № 15-32 22.02.2021 року та звільнення ОСОБА_1 06.05.2021 року.

Крім того, на підтвердження своїх вимог про понесення моральних страждань у вигляді шкоди здоров`ю, ОСОБА_1 долучила 07.02.2022 року до матеріалів справи Консультативний висновок спеціаліста, лікаря-невропатолога ОСОБА_6 , від 14.06.2021 року, згідно до якого, ОСОБА_1 встановлено діагноз: змішаний тривожно-депресивний розлад. Порушення сну неоргапничної природи. Вертеброгенна торако-люмбалгія, неуточненого генезу, з радикулопатією. Виражений міофасцильний синдром. Порушення статики. Рекомендовано: Флуоксетин 20 мг вранці по 2 таб,; Кетилепт 25 мг ввечері, після їжі, Ѕ таб; Нувиджил 150 мг вранці; Кетонал Дуо 150 мг 1 р/д після їжі 10 днів; Міорікс 15 мг ввечері, 18.00, 10 днів. Повторний огляд через 3 4 тижні (т. 3, а. с. 202).

Поняття моральної (немайнової) шкоди та порядок її відшкодування визначаються статтею 23 Цивільного кодексу України.

Згідно вказаної норми, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», надісланих листом Міністерства юстиції від 13.05.2004 №35-13/797 (в редакції, від 20.09.2013), в п.6.4 вказано, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Положеннями ч. 1 4 ст. 77 ЦПК України, визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, її розгляд проводиться судом більш ніж один рік з дня звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Як вже було зазначено судом, у Консультативному висновку спеціаліста, від 14.06.2021 року, який надано до суду позивачкою 07.02.2022 року, було вказано «Повторний огляд через 3 4 тижні» (т. 3, а. с. 202).

Проте, будь-яких інших доказів, зокрема, доказів повторних звернень, медичних анамнезів та призначень, понесення ОСОБА_1 витрат на покупку ліків, тощо, на підтвердження своїх вимог про стягнення моральної шкоди протягом розгляду справи, позивачем до суду не надано.

Між тим, суд зазначає, що сам факт попередніх звернень позивачки в 2020 році (до моменту обізнаності про вивільнення з посади) до лікаря-кардіолога та лікаря-невропатолога може свідчити про наявність проблем зі здоров`ям позивача, які не пов`язані з її звільненням з посади.

Отже, зі змісту встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., оскільки з матеріалів справи не вбачається причинний зв`язок між протиправним діянням відповідача та завданою шкодою позивачу та з огляду на відсутність достатніх доказів, в розумінні ст. 80 ЦПК України.

Виходячи з системного аналізу наведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що обставини, якими ОСОБА_1 доводить свої вимоги частково знайшли підтвердження в ході судового розгляду, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Позивач звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на те, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому судовий збір по справі складає 1816,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Крім того, у відкритому судовому засіданні, позивачкою ОСОБА_1 та представником відповідача, адвокатом Андебурою А.І. було заявлено, що ними будуть надані докази понесення витрат на правову допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, у відповідності до норм ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим, суд не розглядає питання про розподіл судових витрат на професійну правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 42, 49-2, 235, 237-1 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці», ст. ст. 76-80, 83, 89, 258-259, 263-265, 267, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний», про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Акціонерного банку «Південний» №285-к-рс, від 06.05.2021 року про звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній раніше займаній посаді начальника відділення №15-32 Акціонерного банку «Південний».

Стягнути з Акціонерного банку «Південний» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 07 травня 2021 року, але не більш як за один рік.

Стягнути з Акціонерного банку «Південний» на користь держави судовий збір, у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 копійок.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст. 354-355 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 07.07.2022 року.

Суддя: Н.В. Мирончук