Номер провадження 2/754/4787/22 Справа №754/7608/22
14 грудня 2022 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Зотько Т.А.,
за участі секретаря судового засідання Нагорної В.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою. Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що 16 липня 2018 року в м. Києві, по вул. Каштанова, 1/19, відбулося ДТП за участю автомобіля «Geely» д.н.з. « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «Mercedes» д.н.з. « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП автомобілю «Mercedes» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для позивача. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2018 року ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
15.07.2020 року між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та ФОП
ОСОБА_1 (Новий кредитор) було укладено Договір №15/07/2020 про
відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а
новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків,
завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у
Додатку №1 до Договору у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року по справі було задоволено позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 148 877,16грн., 1 488, 77 грн., судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 8 300, 00 грн..

Станом на день звернення до суду відповідачка не виконала зобов`язання по сплаті грошових коштів, встановленого вищевказаним рішенням суду, а тому наявні підстави для стягнення неї інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь період прострочення, з дати ухвалення рішення суду.

Ухвалою судді від 03.11.2022 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач та його представник - адвокат Самойленко П.М. не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Через систему «електронний суд», 07.11.2022 позивач подав заяву згідно якої просив здійснювати розгляд справи у його відсутності за наявними матеріалами справи, проти заочного рішення не заперечував.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась судом належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. Клопотань до суду про розгляд справи у її відсутність, відкладення розгляду справи та відзиву або пояснень на позовну заяву до суду не надходило.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст.178, 279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у відсутності сторін по справі за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до таких висновків.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що згідно з Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року, було задоволено позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення в порядку регресу збитків, завданих у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Договором №5-00 від 30.03.2018 року та призначено до стягнення з відповідачки на користь позивача завдані збитки у розмірі 148 877,16грн., 1 488, 77 грн., судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 8 300, 00 грн..

Як зазначає позивач у поданому ним позові, відповідачкою стягнуті з неї кошти не відшкодовані, а відтак рішення суду від 17.11.2021 року не виконано.

Згідно ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наявність судового рішення, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Велика Плата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 686/21962/15-ц зробила правовий висновок, щодо застосування ст. 625 ЦК України, відповідно до якого стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення.

Вищезазначений правовий висновок на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України підлягає застосуванню до правовідносин сторін в даній справі.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно з вимогами ч.2 ст.13 ЦПК України,збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Згідно положень ст.2 ЦПК України, одними із основних засад цивільного судочинства є змагальність сторін та розумність строків розгляду справи судом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частинами 5-7 ст.81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Піставою подачі ОСОБА_1 позову до суду є невиконання боржником ухваленого щодо нього рішення суду.

Так, з викладеного позивачем у поданому позові вбачається, що відповідачка не виконала зобов`язання по сплаті грошових коштів, встановленого рішенням суду, а тому наявні підстави для стягнення з неї інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь період прострочення.

Разом з тим, в обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачем, в якості письмового доказу було долучено до позовної заяви лише копію заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.11.2021 року, яка не містить підпису судді та відповідної відмітки про дату набрання законної сили.

При цьому, позивачем загалом не долучено будь - яких доказів того, що вищевказане рішення суду було пред`явлено ним до виконання, однак на момент звернення з вказаним позовом, виконано відповідачкою не було.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що позивачем було пред`явлено ухвалене судом рішення від 17.11.2021 до виконання, однак воно не було виконано відповідачкою, а тому, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат між сторонами покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи, що суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог позову, відсутні підстави для відшкодування понесених ним судових витрат.

Відповідно до ст.ст. 77, 80, 81, 141, 274-279, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 263, 526, 625 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - залишити без задовольнити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення суду виготовлено 26.12.2022.

Суддя: