КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9554/2022
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2022року місто Київ

справа № 752/19701/20

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючогосуддіБорисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання -Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року про закриття провадження у справі, постановлену під головуванням судді Чередніченко Н.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дельта банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги в частині,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

визнати недійсним договір відступлення(купівлі-продажу) прав вимоги №2098/к від 09 грудня 2019 року, укладеного між АТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі прав по кредитному договору №0 від 28 березня 2007 року, боржником за яким є ОСОБА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року закрито провадження у справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не зверну увагу на те, що позивач фактично оскаржує перехід права кредитора (заміну сторони) у договорі споживчого кредиту №0 від 28 березня 2007 року та договорі іпотеки квартири від 28 березня 2007 року, що були укладені між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

Вважає, що даний спір виник із цивільних правовідносин,незважаючи на те, що оскаржуваний договір укладений між юридичними особами, а отже не може розглядатись в порядку господарського судочинства, оскільки цесуперечить положенням ст.ст.4, 20 ГПК України та ст.19 ЦПК України.

У жовтні 2022 року від ПАТ «Дельта банк» та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду апеляційної інстанції надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких останні просили залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки її постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Відповідач АТ «Альфа-Банк» та треті особи: ПАТ «Дельта банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, в тому числі на електронну пошту.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, виходив з того, що предметом позову є визнання недійсним в частині договору відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №2098/к від 09 грудня 2019 року, укладеного між АТ «Альфа Банк» та ПАТ «Дельта Банк», а відтак вказаний спір підпадає під юрисдикцію господарських судів, оскільки сторонами оскаржуваного договору є юридичні особи.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №591/5242/18 вказано, що критеріями розмежування судової юрисдикції, зокрема господарської та цивільної юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад учасників правовідносин, зміст їх прав та обов`язків, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ та/або спорів.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 03 листопада 2020 року у справі №922/88/20, від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18, від 19 травня 2020 року у справі №910/23028/17, від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена у ст.20 ГПК України. При цьому, у вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, потрібно керуватися ознаками, наведеними у ст.3 ГПК України.

Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України та ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом як фізична особа та оспорює правомірність відступлення ПАТ «Дельта Банк» на користь АТ «Альфа-Банк» прав вимоги в частині передачі прав по кредитному договору №0 від 28 березня 2007 року, укладеного між ним - ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», який в подальшому відступив право вимоги до ПАТ «Дельта Банк».

Тобто спірні правовідносини стосуються захисту прав ОСОБА_1 як споживача фінансових послуг.

При цьому, позивач не є підприємцем, спір не стосується корпоративних відносин, між сторонами відсутні господарські правовідносини.

За таких обставин вказаний спір, ініційований позивачем щодо захисту його прав, як споживача фінансових послуг, за критеріями суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц за позовом фізичної особи до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «Естейт селлінг» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, де залишаючи без змін судові рішення про задоволення позовних вимог, Велика Палата вказала, що до суду з позовом звернувся позивач - фізична особа, яка ставила питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між двома юридичними особами, і яка хоч і не була стороною цього договору, проте є заінтересованою особою, оскільки вважає, що укладеним договором порушено її права та законні інтереси власника майна. Отже, виходячи з вищезазначених положень норм ЦПК України та ГПК України в редакціях, чинних на час розгляду справи судами, спір, що виник між сторонами, де позивачем є фізична особа, а відповідачами - юридичні особи, щодо недійсності договору купівлі-продажу за суб'єктним складом є цивільно-правовим, а його розгляду підлягає суду загальної юрисдикції.

Аналогічна позиція міститься у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №760/10469/20, від 27 квітня 2022 року у справі №359/2722/20.

Посилання суду першої інстанції в ухвалі на постанову Верховного Суду від 21 квітня 2020 року у справі №910/17433/19 не є релевантними, оскільки у наведеній справі спір виник щодо правочинів, укладених для виконання зобов`язань за кредитними договорами, сторонами яких є юридичні особи, що відповідачє ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Суд першої інстанції наведених обставин не врахував, а відтак дійшов помилкового висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Отже, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 30 червня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2022 року.

Головуючий:

Судді: