КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/4855/2022 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Атріум», ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 , про визнання правочину недійсним,-

встановив:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 12 грудня 2019 року між ним та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов яких він набув право вимоги за кредитними договорами, укладеними банком з ОСОБА_2 19 та 25 грудня 2007 року.

Поряд із цим, позивач зазначає, що 12 грудня 2019 року між ним та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги, за умовами якого банк передав йому право вимоги за іпотечними договорами, укладеними банком з ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними вище кредитними договорами 19 та 25 грудня 2007 року, предметами яких є, в тому числі, й нежитлові приміщення (в літ. А), з № 1 по № 3 (групи приміщень № 18), з № 1 по № 7 (групи приміщень № 19), загальною площею 114,00 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлові приміщення, загальною площею 84,3 кв. м. (№ 1 по № 4, групи приміщень № 58 в літ. А), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Зауважує, що йому, як іпотекодержателю нежитлового приміщення, загальною площею 84,3 кв. м. (№ 1 по № 4, групи приміщень № 58 в літ. А), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та на яке також рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, стало відомо, що вказане нерухоме майно, всупереч Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження» та без дозволу товариства, передано на реалізацію через електронний майданчик ДП «Сетам» в межах іншого виконавчого провадження, сторонами якого є: стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ОСОБА_2 .

Крім того, зазначає, що йому також стало відомо про існування рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 кредитної заборгованості в розмірі 65 721 340,65 грн на користь ПАТ «Укрсоцбанк», яке ухвалою цього ж суду від 26 лютого 2018 року замінено іншим стягувачем - ОСОБА_1 . З ухвали суду вбачається, що права стягувача до останньої перейшло від ТОВ «ФК «Атріум» згідно з договором про відступлення права вимоги від 31 березня 2017 року, якому в свою чергу ПАТ «Укрсоцбанк» передало свої права грошової вимоги до ОСОБА_2 відповідно до умов договору факторингу від 31 березня 2017 року.

Посилаючись на викладене та те, що заміна кредитора з ТОВ «ФК «Атріум», право вимоги у якого виникло на підставі договору факторингу, яке є фінансовою установою і має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу ОСОБА_1 , яка не є юридичною особою та не може надавати фінансові послуги, є незаконною, здійснена для уникнення майнових зобов`язань ОСОБА_2 за укладеними з АТ «ОТП Банк» кредитними та іпотечним договорами, ухилення від виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року, поряд із ініційованою нею справою про її банкрутство як ФОП, а також з метою реалізувати іпотечне майно, ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» просить визнати договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 31 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Атріум», недійсним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» подало апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушеннями норм матеріального та процесуального права, а отже підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрнутування апеляційної скарги вказує, що договір відступлення права вимоги №ДФ004-17 було укладено всупереч вимогам ЦК України та ОСОБА_1 не може бути його стороною, оскільки фактично є стороною за договором факторингу, а отже згідно положень ст.215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним, оскільки договором було порушено їх право як іпотекодержателя.

Відзив на апеляціну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду залишення без змін виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що правові підстави для недійсності договору щодо відступлення права, який фактично є операцією, яка тільки передає вже існуюче право вимоги від первинного кредитора до нового кредитора, а не створює нового зобов`язання, за позовом іншого кредитора, перед яким не виконані зобов`язання цього ж самого боржника, однак за відповідними окремими договорами, через те, що різні кредитори з окремих договірних правовідносин, мають однакове право вимагати від іншого суб`єкта, в тому числі, одного й того ж самого боржника певної поведінки та є рівними у шансах на задоволення своїх вимог, а отже й мають однакові безумовні права щодо їх відчуження - відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд враховуючи наступне.

Судомпершої інстанції встановлено, що 19 грудня 2007 року між АТ «ОТП Банк» (який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №СМ-8МЕ 008/356/2007 та договір про надання кредитної лінії №СгL - 8МЕ 008/356/2007.

З метою забезпечення зобов`язань за вказаними вище кредитними договорами, 19 грудня 2007 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № РМ- 8МЕ 008/356/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3263у, предметом якого є нежитлові приміщення (в літ. А), з № 1 по № 3 (групи приміщень № 18), з № 1 по № 7 (групи приміщень № 19), загальною площею 114,00 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також 25 грудня 2007 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №СМ-8МЕ 008/364/2007 та договір про надання кредитної лінії № СгL-8МЕ 008/364/2007.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цими кредитними договорами між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 25 грудня 2007 року укладено договір іпотеки №РМ-8МЕ 008/364/2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., та зареєстровано в реєстрі за № 3353у, предметом якого є нежитлове приміщення, загальною площею 84,3 кв. м. (№ 1 по № 4, групи приміщень № 58 в літ. А), яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, встановлено, що 12 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення права вимоги № 12/12/19/2, на підставі якого позивач набув право вимоги за кредитним договором № СМ-8МЕ 008/364/2007 від 25 грудня 2007 року, договором про надання кредитної лінії №СrL-8МЕ 008/364/2007 від 25 грудня 2007 року, кредитним договором № СМ-8МЕ 008/356/2007 від 19 грудня 2007 року, договором про надання кредитної лінії № СrL-8МЕ 008/356/2007 від 19 грудня 2007 року, які укладено між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Також судом з`ясовано, що 12 грудня 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та АТ «ОТП Банк» укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В. за реєстровим №3457, на підставі якого було відступлено права іпотекодержателя за договором іпотеки № РМ-8МЕ 008/364/2007, посвідченого 25 грудня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. за реєстровим №3353у, предметом якого є нежитлові приміщення (в літ. А), з № 1 по № 3 (групи приміщень № 18), з № 1 по № 7 (групи приміщень № 19), загальною площею 114,00 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та за договором іпотеки №РМ-8МЕ 008/356/2007, посвідченого 19 грудня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В. за реєстровим № 3263у, які укладено між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Таким чином, на даний час усі права кредитора за кредитними договорами, які укладено між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 та права іпотекодержателя за договорами іпотеки, які укладено між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 належать ТОВ «ФК «Укрфінанс груп», яке є іпотекодержателем нежитлового приміщення, загальною площею 84,3 кв. м. (№ 1 по № 4, групи приміщень № 58 в літ. А), яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , та на яке звернуто стягнення рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 липня 2013 року в справі № 2610/20685/2012, шляхом продажу вказаної нерухомості на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Вказані обставини, поміж іншого, підтверджуються й також наданим позивачем відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованими 29 жовтня 2020 року № 230115599.

Поряд із цим, судом встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2016 року в справі № 752/14201/15-ц задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «ФК «Атріум» 31 березня 2017 року укладено договір факторингу, згідно з яким ПАТ «Укрсоцбанк» відступило ТОВ «ФК «Атріум» свої права грошової вимоги до ОСОБА_2 .

Крім того, ТОВ «ФК «Атріум», в свою чергу, згідно з договором відступлення права вимоги 31 березня 2017 року відступило права вимоги за вказаним вище договором факторингу на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року в справі № 752/1489/18, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року, заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником задоволено. Замінено стягувача - ПАТ «Укрсоцбанк», у виконавчому провадженню по виконанню рішення Голосіївського районного суду м. Києва його правонаступником, а саме ОСОБА_1 .

Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 06 серпня 2021 року в згаданій вище справі касаційну скаргу ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» залишено без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року залишено без змін.

Крім того, встановлено, що у виконавчому провадженні № 51492106 з виконання виконавчого листа № 752/14201/15-ц, постановою державного виконавця від 07 листопада 2018 року замінено стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» - ОСОБА_1 , а також виставлено на реалізацію арештоване майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 84,3 кв. м. (№ 1 по № 4, групи приміщень № 58 в літ. А), яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 шляхом проведення електронних торгів ДП «Сетам».

Позивач,звертаючись до судувважає, що такими діями нового кредитора ОСОБА_1 , порушуються його права кредитора та іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки - вказаного вище нерухомого майна, у зв`язку із чим, він просиввизнати недійсним договір, укладений 31 березня 2017 року нею з ТОВ «ФК «Атріум», за яким остання набула обсяг і зміст прав стягувача, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не є суб`єктом надання фінансових послуг, а тому не вправі бути стороною спірного договору факторингу, який насправді укладено між ними.

Апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ч. 1 ст. 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 ЦК України.

Обов`язковою умовою задоволення позову про визнання правочину недійсним є встановлення судом факту порушення у зв`язку із його вчиненням прав чи охоронюваних законом інтересів позивача.

Отже, зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістомст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності.

Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка звертається з позовом про визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала; у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до частин 3,4 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як зазначено у ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язані первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язані; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно дост. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі ст. 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з ч. п. 1 ст. 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до Глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатися відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІумови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (ст. 190 ЦК України).

Право вимоги у зобов`язані є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами Глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому закономпорядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку,що суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про відмову в задоволенні позову, оскільки правові підстави для недійсності договору щодо відступлення права, який фактично є операцією, яка тільки передає вже існуюче право вимоги від первинного кредитора до нового кредитора, а не створює нового зобов`язання, за позовом іншого кредитора, перед яким не виконані зобов`язання цього ж самого боржника, однак за відповідними окремими договорами, через те, що різні кредитори з окремих договірних правовідносин, мають однакове право вимагати від іншого суб`єкта, в тому числі, одного й того ж самого боржника певної поведінки та є рівними у шансах на задоволення своїх вимог, а отже й мають однакові безумовні права щодо їх відчуження - відсутні.

Таким чином, два і більше кредиторів, які мають підтверджені у встановленому вимоги щодо грошових зобов`язань до одного боржника, мають певний обсяг прав та гарантії (наприклад, іпотека) у діях за майно боржника, щоб примусити його виконати свої зобов`язання.

У разі зіткнення інтересів різних кредиторів, виникає відповідний змагальний процес, який у випадку виникнення спору, полягає в ухваленні та оскарженні ними рішень, прийнятих різними суб`єктами про примусове виконання прав один одного, саме за рахунок майна боржника, однак в жодному випадку не може стосуватися оспорювання процесу набуття статусу нового кредитора іншим кредитором, оскільки безумовно ці правовідносини (заміна кредитора пов`язана з тим, що попередній учасник зобов`язання вибув з цих відносин, а його права та обов`язки у повному обсязі переходять до суб`єкта, який його замінює), не стосуються та жодним чином не впливають на можливість виконання чи невиконання боржником на користь іншого кредитора (іпотекодержателя) рішення про стягнення заборгованості (звернення стягнення на іпотечне майно).

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за закономмають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» не доведено наявності фактичних обставин про порушення цим правочином його прав та інтересів, а отже вище викладене спростовує доводи апеляційної скарги, які апеляційний суд видхиляє як необґрунтовані, оскільки договір про відступлення права вимоги так і договір факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) базуються виключно на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги), а тому саме по собі укладення одного чи іншого виду правочину жодним чином не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків щодо іншого кредитора, не погіршує його становища та не зачіпає його інтереси.

Враховуючи викладене суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову взадоволенні позову оскільки правові підстави для недійсності договору щодо відступлення права, який фактично є операцією, яка тільки передає вже існуюче право вимоги від первинного кредитора до нового кредитора-відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2021 року халишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.В. Гуль

Судді Ю.О. Матвієнко

Я.С. Мельник