№ 336/1573/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Боєва Є.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином за ч. 2 ст. 382 та ч. 1 ст. 366 КК України, здійсненим начальником СВ Управління ПЗО Табаховим у розслідуванні справи за № 0000398 від 02.11.2018 року щодо протиправної постанови від 31.01.2019 року про закриття кримінального провадження по вищевказаній справі.

В позові зазначив, що на початку листопаду 2021 року він отримав постанову від 31.01.2019 року (підписану начальником СВ Управління ПЗО прокуратури Запорізької області Табаховим А.О.) про закриття кримінального провадження № 0000398 від 02.11.2018 року, зареєстрованого у ЄРДР відносно Арзуманян Д.Н. (щодо бездіяльності Арзуманян Д.Н. - слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Запорізькій області).

Чайкін В.В., посилаючись на те, що йому протягом тривалого часу не направлялася постанова про закриття кримінального провадження, вважав, що порушено його права як потерпілого, тому він змушений був звернутися до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з відповідною скаргою на вищевказану постанову від 31.01.2019 р.

Ця постанова від 31.01.2019 р. про закриття кримінального провадження № 0000398 була скасована ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 року (справа № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/5621/2021). Матеріали кримінального провадження № 0000398 від 05.11.2018 року за ч. 2 ст. 382 КК України повернуто до Запорізької обласної прокуратури для організації досудового розслідування.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що в тексті ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 року було зазначено: «уповноваженою особою (слідчим) взагалі не проводилося жодної слідчої (розшукової) дії для проведення повного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні».

Крім того, позивач посилався на зміст ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2019 року (в справі № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/322/2019), що розглянута за скаргою ОСОБА_1 на постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. від 17.11.2018 р. - про відмову у визнанні потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні. Зі змісту ухвали судді вбачається, що «статусу потерпілого ОСОБА_1 набув як з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення, а згодом ще й подано заяву про залучення його до провадження як потерпілого, то він набув статусу потерпілого автоматично…».

Цією ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2019 року (в справі № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/322/2019) постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. від 17.11.2018 р. про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000398 скасовано.

ОСОБА_1 в позові зазначав, що ним понесені реальні збитки у вигляді оплати юридичних послуг для захисту його порушених прав щодо подання слідчому судді процесуальних документів, що підтверджується додатком 8 (до позову) на 750 грн. і які, як зазначає позивач, понесені ним під час досудового розслідування, не пов`язані з розглядом цієї цивільної справи.

Крім того позивач вказував, що ним понесені витрати на правничу допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_3 на загальну суму 1600 грн., що підтверджується актом здавання-приймання юридичних послуг (додаток 12) та дублікатом квитанції про оплату через «ПриватБанк» 1600 грн.

Також позивач ОСОБА_1 вказав, що він є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000398 від 02.11.2018 року, а в діях начальника СВ Управління прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 (який не допитав його у якості потерпілого, не провів необхідних слідчих дій та допустив протиправну бездіяльність, що виразилася у внесенні завідомо недостовірних відомостей у постанову від 31.01.2019 року) є порушення ОСОБА_4 вимог ч. 1 ст. 366 і ч. 2 ст. 382 КК України.

З цих підстав позивач ОСОБА_1 вважає, що протиправна бездіяльність начальника СВ Управління прокуратури Запорізької області Табахова А.О. завдала йому моральної шкоди, яка полягала у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушених процесуальних прав як потерпілого та в зв`язку з тим, що він втрачає віру у законність і справедливість правоохоронної влади. Позивач вказав, що належною компенсацією моральної шкоди буде сума у розмірі 2000 грн.

Тому ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1500 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1600 грн.

13.05.2022 р. ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 29-30).

В матеріалах справи знаходяться повідомлення про отримання відповідачами поштового відправлення (ухвали та позовної заяви з додатками). Зокрема, з повідомлень вбачається, що прокуратура Запорізької області отримала від суду ухвалу про відкриття провадження та позовну заяву з додатками 13.07.22 р., а Державна казначейська служба України отримала вказані документи 14.07.2022 р. (а. с. 37-38).

В ухвалі судді про відкриття провадження в справі від 13.05.2022 року вказано щодо права відповідача протягом п`ятнадцяти календарних днів з дня отримання копії ухвали суду про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву, в якому викласти заперечення проти позову (а. с. 30).

З матеріалів справи видно, що відповідачі дотрималися цього процесуального строку. Відзив на позовну заяву ОСОБА_1 від відповідача - Запорізької обласної прокуратури надійшов до суду 25.07.2022 року (а. с. 50-61), а відзив від Державної казначейської служби України надійшов до суду у електронному вигляді 22.07.2022 року і у вигляді поштового відправлення - 27.07.2022 року (а. с. 40-49; 62-78).

З огляду на вищевикладене взагалі відсутні підстави для вирішення питання щодо подовження процесуального строку, визначеного судом для подання відзиву на позовну заяву, як-то зазначає позивач ОСОБА_1 в своєму клопотанні від 31.07.2022 року (а. с. 79-80).

Щодо повноважень представників відповідачів, які ставить під сумнів позивач ОСОБА_1 у своєму клопотанні від 31.07.2022 року, то судом перевірені повноваження представників відповідачів і в матеріалах справи є відповідні докази щодо обсягу повноважень цих представників (а. с. 61; 72- 72 на звороті).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач - Запорізька обласна прокуратура зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений Кодексмо строк. Тобто, доводи на які посилається позивач та розцінені ним як бездіяльність, є предметом оскарження за ст.. 303 КПК України і є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Цей механізм є достатньою компенсацією заінтересованій особі у відновленні її права. За змістом ч. 3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень за цим Кодексом. Відповідно до ст. 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу, яка може бути про: скасування рішення слідчого або прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги. Суд не може визнати в порядку судового контролю бездіяльність прокурора протиправною. Ухвала суду підтверджує лише факт реалізації особою заявником свого права на оскарження дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, яке передбачено кримінально-процесуальним законодавством.

При вирішенні питання щодо відшкодування матеріальної або моральної шкоди суд має виходити з доведеності позивачем заподіяння йому діями відповідача моральної шкоди та наявності підстав для відшкодування матеріальної шкоди. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач зазначає, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру внаслідок скасування постанови від 31.01.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000398 від 05.11.2018 року, причинного зв`язку між діями/бездіяльністю органів досудового розслідування та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався, й відповідно розміру моральної шкоди.

Також відповідач вказує на те, що витрати на правову допомогу під час представництва позивача в суді у справі щодо оскарження постанови слідчого у сумі 1500 грн. не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов`язкового характеру та ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків.

Щодо відшкодування судових витрат в цій цивільній справі, то відповідач посилається на те, що частиною 3 статті 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Оскільки представник позивача - Кучеренко Д.С. не є адвокатом, то він не може надавати професійну правничу допомогу. Також відповідач звертає увагу на те, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу не містять детального опису наданих послуг та здійснення необхідних витрат. Відповідач вказав у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 , що позов є необґрунтованим та не ґрунтується на нормах чинного законодавства у зв`язку із чим позовні вимоги та похідні від них вимоги про відшкодування витрат не підлягають задоволенню (а. с. 53-61).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач - Державна казначейська служба України зазначає, що безспірне списання коштів за судовим рішенням про відшкодування шкоди не здійснюється з єдиного казначейського рахунку, відкритого в Національному банку України, оскільки цей рахунок лише консолідує кошти державного та місцевого бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування тощо. Крім того, відповідач вказує на те, що позивачем помилково ототожнено поняття «Держава» та «Державна казначейська служба України». Кошти державного бюджету належать на праві власності державі, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин. Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади (в даному випадку - Запорізька обласна прокуратура). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єктів його виконання, номери та види рахунків з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Крім того відповідач зазначає, що відповідно до Постанови КЦС Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 614/2328/17 обов`язковим доказом для визначення наявності факту завдання позивачу моральної шкоди має бути судовий документ про визнання протиправності дій органу, яким її завдано. Реалізація особою свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав такої особи. Відповідач вказує на те, що позивачем не було надано жодного судового документу, яким визначено протиправність слідчого прокуратури Запорізької області. Стосовно відшкодування матеріальної шкоди відповідач зазначив, що зазначені ним витрати при оскарженні постанови про закриття провадження в кримінальній справі у суді не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову та не можуть стягуватися як збитки. Також відповідач зазначає, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу з Державного бюджету України є безпідставними та необгрунтованими. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики формою винагороди адвоката є гонорар, який має бути законним за формою і порядком внесення та розумно обґрунтованим за розміром. Розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги належить до предмета доказування, проте позивачем не надано безспірних доказів. Відповідач просив суд винести судове рішення яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а. с. 63-78).

Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків.

Під час ухвалення рішення суд відповідно вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що 05.11.2018 року за заявою ОСОБА_1 від 04.09.2018 р. щодо умисного невиконання ухвали суду слідчим Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області Арзуманяном Д.Н. було зареєстровано у Єдиному реєстрі досудових розслідувань кримінальне провадження № 0000398 (позивач помилково зазначає дату внесення відомостей до ЄРДР як 02.11.2018). Вказано на правову кваліфікацію правопорушення - ст. 382 ч. 2 КК України (чинна до 01.07.2020 року) - (а. с. 9).

31.01.2019 року начальником слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області Табаховим А.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000398, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.11.2018 за заявою ОСОБА_1 в зв`язку з відсутністю в діях слідчого відділу Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області Арузманян Д.Н. складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (а. с. 5-8).

Як зазначав позивач у своїй позовній заяві, цю постанову він отримав простим поштовим відправленням лише восени 2021 року, тому 21.10.2021 року він звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя зі скаргою на вищевказану постанову від 31.01.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000398 (а. с. 10-12).

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 року (справа № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/5621/2021) постанова начальника слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області від 31.01.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000398 від 05.11.2018 р. за ч. 2 ст. 382 КК України була скасована. Матеріали кримінального провадження № 0000398 від 05.11.2018 року за ч. 2 ст. 382 КК України повернуто до Запорізької обласної прокуратури для організації досудового розслідування (а. с. 13).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав, що в тексті цієї ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 року було зазначено: «уповноваженою особою (слідчим) взагалі не проводилося жодної слідчої (розшукової) дії для проведення повного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні».

Також позивач посилався на зміст ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2019 року (в справі № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/322/2019), що розглянута за скаргою ОСОБА_1 на постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. від 17.11.2018 р. - про відмову у визнанні потерпілим у вищевказаному кримінальному провадженні. Зі змісту ухвали судді вбачається, що «статусу потерпілого ОСОБА_1 набув як з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення, а згодом ще й подано заяву про залучення його до провадження як потерпілого, то він набув статусу потерпілого автоматично…». Цією ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2019 року (в справі № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/322/2019) постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. від 17.11.2018 р. про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000398 скасовано (а. с. 14-15).

Обґрунтовуючи свої вимоги щодо понесення ним реальних збитків, ОСОБА_1 зазначав, він був вимушений оплатити юридичних послуг для захисту його порушених прав щодо подання слідчому судді процесуальних документів, що підтверджується додатком 8 (до позову) на 750 грн. і які, як зазначає позивач, понесені ним під час досудового розслідування, не пов`язані з розглядом цієї цивільної справи (а. с. 2).

У вказаному ним додатку 7 міститься акт від 20.10.2021 р. здавання-приймання юридичних послуг за Договором № 1/09/09/2020, в я кому зазначено, що вартість послуг на консультацію щодо розробки документів та складання скарги на постанову начальника СВ Управління ПЗО Табахова від 31.01.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000398, в якому вартість послуги визначена в іншому розмірі - 1500 грн. У додатку 8 є копії квитанцій про сплату позивачем через ПриватБанк своєму представникові ОСОБА_3 1500 грн. (а. с. 19; 20-21).

В матеріалах справи також є копія Договору № 1/09/09/2020 від 09.09.2020 року про надання ОСОБА_1 професійної правничої допомоги фахівцем в галузі права ОСОБА_3 та копія диплому про вищу юридичну освіту ОСОБА_3 (а. с. 16-18; 22).

Крім того позивач вказував, що при подачі даного позову ним понесені витрати на правничу допомогу, надану фахівцем в галузі права ОСОБА_3 на загальну суму 1600 грн., що підтверджується актом здавання-приймання юридичних послуг (додаток 12) та дублікатом квитанції про оплату 1600 грн. через «ПриватБанк» - у додатку 10.

В матеріалах справи наявні акт здавання-приймання юридичних послуг (без дати) за Договором № 1/09/09/2020, в я кому зазначено, що вартість послуг за розробку та складання проекту процесуальних документів на позовну заяву про відшкодування моральної та матеріальної шкоди стосовно неправомірної постанови начальника СВ ПЗО Табахова А.О. від 31.01.2019 р. до ПЗО та ДКС України складає 1600 грн. Також є копія квитанції про сплату через ПриватБанк оплати юридичних послуг в розмірі 1600 грн. та розрахунок розміру витрат на правову допомогу, здійснену фахівцем в галузі права ОСОБА_3 (а.с. 23-25).

Вважаючи себе потерпілим у кримінальному провадженні № 0000398 від 02.11.2018 року, ОСОБА_1 вказав, що в діях начальника СВ Управління прокуратури Запорізької області ОСОБА_4 (який не допитав його у якості потерпілого, не провів необхідних слідчих дій та допустив протиправну бездіяльність, що виразилася у внесенні завідомо недостовірних відомостей у постанову від 31.01.2019 року) є порушення ОСОБА_4 вимог ч. 1 ст. 366 і ч. 2 ст. 382 КК України. З цих підстав позивач ОСОБА_1 вважає, що протиправна бездіяльність начальника СВ Управління прокуратури Запорізької області Табахова А.О. завдала йому моральної шкоди, яка полягала у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушених процесуальних прав як потерпілого та в зв`язку з тим, що він втрачає віру у законність і справедливість правоохоронної влади. Позивач вказав, що належною компенсацією моральної шкоди буде сума у розмірі 2000 грн.

Загалом ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1500 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. та судові витрати на правничу допомогу у розмірі 1600 грн.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами 1 , 5 , 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених частинами 1 , 5 , 6 статті 81 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частинами першою та шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині 6 ст. 81 ЦПК України зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на обставини справи, правовідносини сторін, які випливають із встановлених обставин та докази, надані сторонами, суд дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог з огляду на натупне.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що матеріальна і моральна шкода спричинена йому внаслідок протиправної бездіяльності начальника слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області Табахова А.О. (бездіяльність, на думку позивача, полягає у тому, що ОСОБА_4 не допитав його у якості потерпілого, не провів необхідних слідчих дій та допустив протиправну бездіяльність, що виразилася у внесенні завідомо недостовірних відомостей у постанову від 31.01.2019 року, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 366 і ч. 2 ст. 382 КК України).

Позивач вважає, що доказом наявності такої протиправної бездіяльності начальника слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області Табахова А.О. є зазначення, викладене в мотивувальній частині ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 року про те, що «уповноваженою особою (слідчим) взагалі не проводилося жодної слідчої (розшукової) дії для проведення повного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходить з того, що позивач не довів із застосуванням достатніх та допустимих доказів факт заподіяння йому шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між ухваленням постанови про закриття кримінального провадження, бездіяльністю посадової особи органу прокуратури та настанням шкоди. Лише самий факт того, що ухвалене начальником слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області Табахова А.О. у порядку КПК України процесуальне рішення (постанова від 31.01.2019 року) про закриття кримінального провадження, скасоване судом, не свідчить про одночасне доведення існування усіх умов відповідальності, а саме: незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав, заподіяння шкоди позивачу, а також і про існування причинного зв`язку між такими діями та із заподіяною майновою та моральною шкодою.

Необхідність звернення до суду щодо дій органів досудового розслідування не є належною правовою підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди, позивачем не доведено моральних страждань внаслідок бездіяльності відповідачів при розслідуванні кримінального провадження. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 3) частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно частини 1 статті 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Отже, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності прокурора під час досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.11.2021 року (справа № 335/218/19, провадження № 1-кс/335/5621/2021) постанова начальника слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області від 31.01.2019 року ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження № 0000398 від 05.11.2018 р. за ч. 2 ст. 382 КК України була скасована, а матеріали кримінального провадження № 0000398 від 05.11.2018 року за ч. 2 ст. 382 КК України повернуто до Запорізької обласної прокуратури для організації досудового розслідування (а. с. 13).

Сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали про скасування постанови начальника слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області від 31.01.2019 року ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії або бездіяльність такої особи заподіяли позивачу моральну шкоду і не є безумовним доказом неправомірної бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством, у разі задоволення таких скарг, становить достатню справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач, оскільки його права та інтереси були поновлені.

Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії" та від 09 лютого 2007 року у справі "Білуха проти України", де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Позовні вимоги щодо відшкодування реальних збитків або матеріальної шкоди в розмірі 1500 грн. (у вигляді понесених витрат на професійну правничу допомогу при зверненні до суду зі скаргою на постанові від 31.01.2019 року про закриття кримінального провадження) є недоведеними, оскільки пред`явлено вимогу про відшкодування майнової шкоди, а умовою для цього є доведення протиправності дій відповідачів, що під час розгляду цієї справи здійснено не було.

Аналогічні висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження № 61-43847св18), від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження № 61-305св19, від 03 грудня 2019 року у справі № 686/26653/18 (провадження № 61-12277св19), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20).

У вказаних справах Верховний Суд сформував правовий висновок, зокрема про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої, тому відповідно, не може бути підставою для безумного відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ визначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Також позивач просив суд стягнути з Державної казначейської служби України на його користь судові витрати в розмірі 1600 грн., сплачені на професійну правничу допомогу, яка була надана ОСОБА_1 фахівцем в галузі права ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 24, 303, 307 КПК України, ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 18, 76, 81, 89, 264, 265, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач - Прокуратура Запорізької області (натепер - Запорізька обласна прокуратура), адреса: 69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-а, ;

Відповідач - Державна казначейська служба України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.С. Боєв 08.08.22