ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1879/22 Справа № 201/3249/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, моральної шкоди і витрат,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ОСОБА_3 та відновити межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :03:267:0087, :03:267:0088 шляхом перевлаштування споруд огорожі і воріт на власну земельну ділянку, стягнути моральну шкоду та судові витрати (т. 1 а.с. 1-14).

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що вона є власницею земельних ділянок загальною площею 0,0084 га, розташованих на землях АДРЕСА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП № 021772 від 28 квітня 2000 року.

Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Державна реєстрація права власності зазначених земельних ділянок відбулась 12 грудня 2016 року. Зазначеним земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери: :03:267:0087 та :03:267:0088.

Є Акти виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж зазначених земельних ділянок складений від 12 листопада 2019 року.

Відповідач ОСОБА_1 є власником суміжної земельної ділянки, площею 0,0443 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 березня 2000 року, посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., реєстровий № 1- 1828, спадкова справа № 800/99 - на майно, яке належало її матері ОСОБА_4 , , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ДП № 078020 від 30 жовтня 2000 року.

Земельні ділянки позивача від земельної ділянки відповідача відділяє капітальні цегляні стіни з воротами, які відповідач побудував самовільно, незаконно та з порушенням прав позивача на частину земельних ділянок і таким чином захопила частину земельної ділянки, належної позивачці у розмірі 2,29 кв.м., що позбавляє позивачку можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Позивачка зазначає, що вона особисто, а також члени її родини звертались до відповідача з проханням про демонтаж незаконно збудованих стін та воріт й перенесення їх з частини її території на власну територію відповідача, однак відповідач на прохання не реагувала.

01 листопада 2019 року позивач зверталась до Соборної районної умісті Дніпрі ради з заявою розглянути зазначений земельний спір, який був розглянутий постійною комісією з питань розгляду земельних спорів Соборної районної у місті Дніпрі ради.

Рішенням № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії, розглянувши протокол постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, було вирішено рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_1 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку. Проте відповідачка не виконала зазначених рекомендацій.

Позивач зазначає, що вищевказаними діями відповідач завдала матеріальні збитки позивачу.

Відповідач не бажає вирішувати питання належного встановлення порядку користування їх власними земельними ділянками в повному обсязі, що обмежує права позивача як власника, є незаконним і також порушує права позивача.

Вказане, на думку позивача порушує її права фактично створивши перешкоди позивачу в користуванні частиною її земельною ділянкою у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 рокупозовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, моральної шкоди і витрат задовольнити частково.

Зобов`язано відповідача ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою позивача ОСОБА_3 та за власний рахунок відновити межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :03:267:0087, :03:267:0088 шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку, згідно: Акту виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0087 від 12 листопада 2019 року і Акту виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0088 від 12 листопада 2019 року та Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XXVIII сесії.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на проведення експертного дослідження 3 000 грн, витрати на правову допомогу 12 283,60 грн, моральну шкоду в сумі 3 000 грн і витрати на судовий збір в сумі 3 783,60 грн, а всього: 22 067,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т. 2 а.с. 187, 189-196).

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою (т. 2 а.с. 199-205), яку в подальшому уточнила (т. 2 а.с. 225-236), в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, а також на те, що сплив строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

ОСОБА_3 скористалась своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (т. 3 а.с. 25-41).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є власницею земельних ділянок загальною площею 0,0084 га, розташованих на землях Жовтневого району (теперішня назва Соборний район) міста Дніпропетровська (теперішня назва АДРЕСА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП № 021772 від 28 квітня 2000 року.

Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Державна реєстрація права власності зазначених земельних ділянок відбулась 12 грудня 2016 року.

Зазначеним земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери: :03:267:0087 та :03:267:0088.

Актами виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12 листопада 2019 року, ОСОБА_3 прийняла на безстрокове збереження довгострокові межові знаки, встановлені вздовж вищевказаних земельних ділянок.

Відповідач ОСОБА_1 є власником суміжної земельної ділянки, площею 0.,0443 га, яка розташована на території Жовтневого району (теперішня назва Соборний район) міста Дніпропетровська (теперішня назва місто Дніпро) по АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 березня 2000 року, посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., реєстровий № 1- 1828, спадкова справа № 800/99 - на майно, яке належало її матері, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ДП № 078020 від 30 жовтня 2000 року.

Земельні ділянки позивача від земельної ділянки відповідача відділяє капітальні цегляні стіни з воротами, які відповідач, на думку позивача, побудував самовільно, незаконно та з порушенням прав позивача на частину земельних ділянок і таким чином захопила частину земельної ділянки, належної позивачці у розмірі 2,29 кв.м., що позбавляє позивачку можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Позивачка, а також члени її родини звертались до відповідача з проханням про демонтаж незаконно збудованих стін та воріт й перенесення їх з частини її території на власну територію відповідача, однак відповідач на прохання не реагувала.

01 листопада 2019 року позивач зверталась до Соборної районної умісті Дніпрі ради з заявою розглянути зазначений земельний спір, який був розглянутий постійною комісією з питань розгляду земельних спорів Соборної районної у місті Дніпрі ради.

Рішенням № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії, розглянувши протокол постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, було вирішено рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, зумовлена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Спірні правовідносини виникли у сторін з приводу користування належними їм земельними ділянками. Звертаючись до суду, позивач вказувала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, встановивши ворота з капітальними цегляними стінами, що порушує межу земельних ділянок відповідно до план-схеми земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів зауважує, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи, а реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частинами першою, третьою, шостою статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних та картографічних матеріалів. Межі земельної ділянки в натурі закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику або правомірному користувачеві, чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку, зокрема, у визначені законом способи, є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Як на підставу позову, ОСОБА_3 посилалась на те, що згідно з актами виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12.11.2019 року та план-схем земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що відповідач ОСОБА_1 захопила частину земельної ділянки, належної позивачці у розмірі 2,29 кв.м., що позбавляє позивачку можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Також, позивач посилалась на Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії, за результатами розгляду протоколу постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, яким було вирішено рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку.

Суд першої інстанції на підставі вищевказаних доказів встановив, що відповідач ОСОБА_1 самовільно на земельній ділянці, яка належить позивачу, встановила ворота з капітальними цегляними стінами у зв`язку з чим захопила частину земельної ділянки позивача у розмірі 2,29 кв.м., що позбавляє позивача можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Колегія судів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на дослідженні та оцінці лише актів виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12.11.2019 року та план-схем земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , складених геодезистом ОСОБА_6 , а також суд взяв до уваги Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії.

Також слід звернути увагу на те, що акти виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12.11.2019 року, підписані одними і тими ж особами, а саме: замовником ОСОБА_3 та виконавцем геодезистом ОСОБА_6 , а план-схеми земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 підписані лише геодезистом ОСОБА_6 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що надані позивачем акти виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12.11.2019 року та план-схеми земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 є необ`єктивними, проведений без участі відповідача, що позбавило її заявити заперечення, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями статті 55 Закону України «Про землеустрій» установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі Інструкція № 376).

Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.

Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.

Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур`єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення.

Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що акти виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12.11.2019 року складені у порушення приписів Інструкції № 376, а тому не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні даного спору.

Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії, за результатами розгляду протоколу постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, яким було вирішено рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_1 з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку, також не є належним доказом факту порушення відповідачем прав позивача щодо захоплення частини земельної ділянки, оскільки в основу цього рішення покладено протокол постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2 в основу якого покладено акти виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків від 12.11.2019 року та план-схеми.

Разом з цим, слід звернути увагу на те, що вказане рішення носить лише рекомендаційний характер та не є беззаперечним доказом на підтвердження факту порушення відповідачем прав позивача шляхом захоплення частини земельної ділянки позивача.

Оцінивши подані позивачем докази в їх сукупності колегія дійшла до висновку про те, що з наданих позивачем доказів не можна встановити факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки, з приводу якої виник спір.

Судом першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість позовних вимог, не звернув уваги, що у матеріалах справи немає належних та допустимих доказів щодо встановлення суміжних меж належних сторонам земельних ділянок, не з`ясував, чи дійсно відповідач встановила ворота з капітальними цегляними стінами саме на земельній ділянці позивача.

Здійснюючи захист порушених прав позивача, який вважає, що таке порушення завдано внаслідок протиправних дій відповідача, суду необхідно з`ясувати, чи не будуть порушені права інших осіб, у тому числі відповідача. Наведене зумовлене тим, що підлягає встановленню факт протиправності саме дій особи, до якої пред`явлено позов.

Ураховуючи предмет спору, характер спірних правовідносин, а також те, що питання про можливість усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення меж земельної ділянки можливо вирішити лише при застосуванні спеціальних знань у сфері іншій, ніж право.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (ч. 2 ст. 102 ЦПК).

Пункт 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України передбачає, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Проте, у справі позивач не заявляла про проведення експертизи з метою встановлення факту захоплення відповідачем частини земельної ділянки встановивши ворота з капітальними цегляними стінами.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки, які позивач суду не надала.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не з`ясував, чи є достатніми докази, надані позивачем, чи можливо без проведення судової експертизи вирішити спір між сторонами та дійти висновку про порушення прав позивача.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи сторін, не спростував твердження та заперечення відповідача, не встановив всіх обставин справи з урахуванням підстав позову та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Отже, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у зв`язку з їх недоведеністю.

Оскільки позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, колегія суддів дійшла висновку, що ці вимоги також не підлягають задоволенню.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі колегія суддів приходить до висновку щодо відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 9 283,60 грн, а саме: 3 000 грн кошти сплачені за послуги геодезиста ОСОБА_6 щодо складання актів від 12.11.2019р. та план-схем; 2 500,00 грн витрат на правничу допомогу та 3 783,60 грн судового збору за подання позову до суду.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності колегія суддів відхиляє, оскільки у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з їх недоведеністю.

Крім того, слід зазначити, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 546/581/19 (провадження № 61-11197св21) зазначено, що «ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких земельних ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що на спірні правовідносини не розповсюджується позовна давність, оскільки особа, яка є власником нерухомого майна, не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм процесуального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 5 676 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2021 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, моральної шкоди і витрат відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 676 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова