Номер провадження 2/754/3333/22
Справа №754/2241/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача Майтапової В.Ю.

представника відповідача ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Райффайзен Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.08.2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та відповідачкою було укладено Заяву-Договір про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою № 014-RO-82-103022760, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 505152,56 грн. строком на 72 місяці, починаючи з 30.08.2021 року під фіксовану процентну ставку - на період з 30.0.2021 по 31.10.2021 року у розмірі 13,5 % річних, починаючи з 31.10.2021 - 27,1 %, а відповідачка зобов`язувалася в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачці кредит у встановленому договором розмірі, у свою чергу відповідачкою порушуються умови кредитного договору, а саме допущена прострочена заборгованість зі сплати основного боргу та нарахованих відсотків. Таким чином, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за вказаним договором у відповідачки виникла заборгованість, що станом на 14.12.2021 року становить 522834,78 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду та просить стягнути з відповідачки на користь Банку заборгованість у загальному розмірі 522834,78 грн. та судові витрати по сплаті судового збору.

25.05.2022 року до суду надійшов Відзив відповідачки на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідачка зазначає, що 04.01.2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено угоду №PDV2-2267214, відповідно до якої вона прийняла/акцептувала публічну пропозицію ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про надання банківських послуг в порядку та на умовах, що викладені у Правилах банківського обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в результаті чого їй було відкрито картковий рахунок. Відкриття вказаного рахунку обумовлювалась необхідністю участі ОСОБА_2 в «зарплатному» проекті за місцем її роботи, тобто, отриманням заробітної плати на картковий рахунок, відкритий саме у цьому банку. 30.08.2021 року ОСОБА_2 по мобільному телефону від імені АТ ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомили про те, що з метою завчасного припинення можливих шахрайських дій необхідно заблокувати її банківську картку та здійснити перевипуск цієї карти, що буде здійснено 31.08.2021 року. 31.08.2021 року, зважаючи, що повідомлень від АТ «Райффайзен Банк» про блокування та переоформлення її банківської картки не надходило, ОСОБА_2 самостійно зв`язалась до Банку, де отримала інформацію про оформлений у шахрайський спосіб на її ім`я кредит. Невідкладно 31.08.2021 року ОСОБА_2 по телефону повідомила АТ «Райффайзен Банк» про вчинення щодо неї шахрайських дій, в результаті чого було оформлено звернення, зареєстроване у Банку за номером НОМЕР_1 . Відтак з 31.08.2021 року, з моменту повідомлення АТ «Райффайзен Банк» про платіжні операції, що не виконувалися ОСОБА_2 , припиняється відповідальність останньої, а ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе АТ «Райффайзен Банк». Проте, Банком не було вжито заходів, передбачених Положенням №705, про що беззаперечно свідчать відомості виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 від 09.02.2021 року, що надана суду АТ «Райффайзен Банк». 01.09.2021 року ОСОБА_2 звернулась до Деснянського управління Головного управління Національної поліції України із заявою про вчинення шахрайських дій щодо неї, в результаті чого 02.09.2022 року було відкрито кримінальне провадження №0002301, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (ЄРДР) за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, що підтверджується витягом з ЄРДР від 09.09.2021 року. Враховуючи викладене, відповідач категорично заперечує обставини укладання нею Договору кредиту, виявлення нею у будь-якій формі намірів отримати кредит в АТ «Райффайзен Банк» та використовувати його, про що свідчить її невідкладне звернення до АТ «Райффайзен Банк» та правоохоронних органів, що виключає задоволення позовних вимог АТ «Райффайзен Банк».Відповідачка вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому просить відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідачки в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги «Райффайзен Банк» задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 30.08.2021 року між АТ «Райффайзен Банк» та особою від імені відповідачки було укладено Заяву-Договір про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою № 014-RO-82-103022760, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 505152,56 грн. строком на 72 місяці, починаючи з 30.08.2021 року під фіксовану процентну ставку - на період з 30.0.2021 по 31.10.2021 року у розмірі 13,5 % річних, починаючи з 31.10.2021 - 27,1 %.

30.08.2021 року ОСОБА_2 по мобільному телефону від імені АТ ПАТ «Райффайзен Банк» повідомили про те, що з метою завчасного припинення можливих шахрайських дій необхідно заблокувати її банківську картку та здійснити перевипуск цієї карти, що буде здійснено 31.08.2021 року.

31.08.2021 року ОСОБА_2 самостійно зв`язалась із АТ «Райффайзен Банк», внаслідок чого вона отримала інформацію про оформлений у шахрайський спосіб на її ім`я кредит. Невідкладно 31.08.2021 року ОСОБА_2 по телефону повідомила АТ «Райффайзен Банк» про вчинення щодо неї шахрайських дій, в результаті чого було оформлено звернення, зареєстроване АТ «Райффайзен Банк» за номером НОМЕР_1 .

01.09.2021 року ОСОБА_2 звернулась до УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення шахрайських дій щодо неї.

Деснянським УП ГУ НП у м. Києві було розпочато досудове розслідування кримінального провадження №0002301 від 02.09.2021 року за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом того, що 30.08.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , невстановлені особи, шляхом обману, заволоділи грошовими коштами з кредитних рахунків ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим спричинили матеріального збитку.

Як вбачається з листа Деснянського УП ГУ НП від 14.06.2022 року, обставини, що стали підставою для початку досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002301 від 02.09.2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, полягають у наступному: 30.08.2021 р. невстановлені особи шляхом обману заволоділи грошовими коштами з рахунків ОСОБА_2 в АТ "Райффайзен Банк" в сумі 505152,56 грн. та АТ "Універсал Банк"/Монобанк в сумі 120794,96 грн. відповідно, чим було заподіяно майнову шкоду. На даний час досудове розслідування у зазначеному кримінальному тпровадженні триває, проводяться необхідні (розшукові) дії для встановлення та дослідження всіх обставин цього кримінального провадження.

Відповідачка зазначає, що на момент укладення зазначеного договору були відсутні її волевиявлення та внутрішня воля на його укладення, про існування спірного договору відповідачка дізналась вже після їх оформлення невідомою особою, яка заволоділа персональними даними відповідачки.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Відповідно до частин сьомої - дев`ятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

За змістом постанови Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, постанови Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 214/2867/18, від 05.04.2021 року у справі № 336/3989/19 зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду України та Верховного Суду, що викладена в їх постановах, лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Також слід зазначити про наявність відповідних висновків щодо застосування вказаних норм права, викладених у постановах Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, де суд зазначив, що не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину Особи як підставу цивільно-правової відповідальності. Висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки Особи спірної суми супроводжувались правильним вводом ПІН-коду вказаної картки, а умовами договору від 05.02.2010 року передбачено обов`язок позивача щодо нерозголошення даного ПІН-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковими, оскільки такі висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 127/23496/15 суд касаційної інстанції вказав про те, що, встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16 судом касаційної інстанції зазначено про те, що, встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог Банку. При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15.

Також суд звертає увагу на постанову Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, в якій суд вказав про те, що відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні цього спору.

Згідно вимог ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При розгляді справи позивачем не надано суду доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою.

При цьому, відповідачка повідомила АТ «Райффайзен Банк» та правоохоронні органи про вчинене кримінальне правопорушення, тобто здійснила всі заходи, які передбачені в даному випадку щодо доведення до банку інформації для запобігання ризику та уникнення збитків від здійснення операцій з використання його електронних платіжних засобів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, а тому у задоволенні позовних вимог Банку слід відмовити, оскільки суд вважає доведеним той факт, що відповідачка не користувалася кредитними коштами, а вони були зняті із її карткового рахунку невстановленими третіми особами.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 203, 215, 257, 267, 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - Акціонерне товариство "Райффайзен Банк", , адреса: м. Київ, вул. Лєскова, 9.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 22 грудня 2022 року.

Суддя О.В.Лісовська