ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2022 року м. Чернівці

Справа № 713/464/21

Провадження №22-ц/822/453/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Литвинюк І.М.,

суддів: Височанської Н.К., Лисака І.Н.,

секретар Скрипка С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Вижницька міська рада Чернівецької області,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року, головуючий у І-й інстанції Осокін А.Л.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Вижницької міської ради про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 , який за життя купив будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

За заповітом від 22 березня 2004 року батько заповів їй все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і що буде належати йому на день смерті.

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане будинковолодіння у зв`язку з тим, що нею не було надано документів, які підтверджували право власності ОСОБА_5 на вказане майно.

Зазначала, що за наявними у Старостинському окрузі с. Іспас, с. Майдан Вижницької міської ради спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 є його діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Даних щодо наявності права власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на ОСОБА_5 немає.

Просила визнати за нею право власності на будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду, ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив прийняти відмову від позову в частині визнання права власності на 9/16 частки спірного будинковолодіння, визнати нечинним рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову в частині визнання права власності на 9/16 частки спірного будинковолодіння. В іншій частині рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, а саме: на 7/16 часток житлового будинку літ. А з належними до нього господарськими будівлями та спорудами: гаража літ. Б, убиральні літ. В, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

В суді апеляційної інстанції апелянт відмовився від заяви про відмову від позову в частині визнання права власності на 9/16 частки спірного будинковолодіння і просить позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя не встиг, відповідно до вимог діючого законодавства, зареєструвати своє право власності на вищезазначене нерухоме майно.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що позивачка просила визнати право власності не на демонтований будинок, а на новостворене за життя спадкодавцем будинковолодіння.

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують згоду ОСОБА_5 на проведення яких-небудь ремонтних робіт ОСОБА_7 та третьою особою ОСОБА_3 в спірному будинковолодінні і виконання ними будь-яких ремонтних робіт в цьому будинку, добудова допоміжних споруд (гаражу) чи здійснення інших поліпшень не є підставою для виникнення у них права співвласності на це будинковолодіння.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вижницького районного суду від 28 березня 2022 року без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будинковолодіння, яке було придбано ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 1981 року, було демонтоване ще за життя ОСОБА_5 . Тому саме це домоволодіння не може входити до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 . Беззаперечним є те, що спірне будинковолодіння також частково було збудовано ОСОБА_5 . Однак позивачем не доведено, що воно належало ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, а не на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_8 . Третя особа ОСОБА_3 , як особа, яка не визнає права позивача на спірне будинковолодіння, повинна була бути зазначеною позивачем у позові саме як відповідач.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 жовтня 1981 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_9 житловий будинок з житловою площею 42 кв.м в с. Іспас Вижницького району.

З довідки від 04 листопада 2020 року №02-14/2068 Вижницької міської ради вбачається, що комісією під час обстеження виявлено, що житловий будинок, придбаний за договором купівлі-продажу від 24 жовтня 1981 року, відсутній.

З технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 вбачається, що у вказаному будинковолодінні наявні житловий будинок літ. «А», гараж літ. «Б», убиральні літ. «В». Вказані будівлі збудовані в 2004 році.

Згідно з витягом з рішення виконкому Вижницької міської ради №129 від 05 жовтня 2020 року будинковолодінню, власником якого є ОСОБА_3 , присвоєно номер « АДРЕСА_1 ».

З копії паспорта на забудову, виданого на ім`я ОСОБА_5 , Акту виносу в натурі земельної ділянки та проекту забудови земельної ділянки, ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка площею 0,08 га для забудови. Будь-яка інформація про те, що вказана земельна ділянка дійсно знаходиться в АДРЕСА_1 , у матеріалах справи відсутня.

Згідно із заповітом від 22 березня 2004 року ОСОБА_5 заповів своїй доньці позивачу у справі, все своє майно, яке буде належати йому на момент смерті. Заповіт не змінювався, не скасовувався та інший не складався.

З довідки від 06 серпня 2020 року №3-437 Вижницької міської ради вбачається, що ОСОБА_5 на момент смерті, тобто станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований по АДРЕСА_2 . Разом з ним на момент його смерті проживала та була зареєстрована його дружина ОСОБА_10 ..

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За змістом статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (в яких передбачені перша, друга, третя, четверта та п`ята черги спадкування за законом).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (стаття 1267 ЦК України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, що передбачено частиною першою статті 1273 ЦК України.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частина п`ята статті 1273 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну.

Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Cуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини 1 та 3 статті 13 ЦПК України).

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) інших учасників справи, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачених законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (пункти 2 і 3 частини 2 статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина 2 статті 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених в частинах 1 та 2 цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Отже, наведеними нормами процесуального закону визначено, що вирішення питання щодо заміни належного відповідача, залучення до участі у справі співвідповідача здійснюється лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до початку розгляду справи по суті.

Згідно зі статтею 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд згідно з вимогами пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України - уточнити склад осіб, які беруть участь у справі.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин, суд відмовляє у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У постанові від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц Верховний Суд вказав, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Як вбачається з матеріалів справи, на день смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним в одному будинку проживала його дружина ОСОБА_10 , 1926 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, все майно, набуте подружжям у шлюбі, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Крім того, ОСОБА_10 була не тільки співвласницею майна, але мала право на обов`язкову частку у майні.

Також судом встановлено, що у ОСОБА_5 та ОСОБА_10 було троє дітей ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За даними погосподарської книги № 28 за 2016-2020 роки позивач ОСОБА_1 є власником домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 , адреса реєстрації місця проживання власника АДРЕСА_3 .

З рішення виконкому Вижницької міської ради від 05 жовтня 2020 року вбачається, що виконком прийняв рішення про присвоєння юридичної адреси « АДРЕСА_4 на житловий будинок, який розташований в с. Іспас Вижницького району, власником якого є ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 19 жовтня 2018 року у виконкомі Банилівської сільської ради за актовим записом №15.

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 , який також був спадкоємцем майна після смерті батьків, з 2001 року і до дня смерті проживав у спірному будинку. Разом з ним в будинку проживала і дотепер проживає його дружина ОСОБА_3 (третя особа).

При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину.

У справі, що переглядається, встановлено, що саме між позивачем ОСОБА_1 та третьою особою існує спір щодо спірного житлового будинку. Однак ОСОБА_1 не заявляла клопотання про залучення вищевказаної особи в якості відповідача. При цьому Вижницька міська рада є неналежним відповідачем у даній справі.

Встановлення вищевказаних обставин має істотне значення для формування належного суб`єктного складу учасників справи.

З огляду на викладене, суд першої інстанції помилково зробив висновки щодо необґрунтованості та недоведеності позову, оскільки такі висновки мають бути зроблені у мотивувальній частині судового рішення в разі залучення до участі у справі всіх належних співвідповідачів.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Вижницької міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

За таких обставин, не обмежуючись доводами апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Оскільки по суті апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 березня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 липня 2022 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н. Лисак