РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 556/924/20

Провадження № 22-ц/4815/84/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимків С. С.

секретар судового засідання Ковальчук Л. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Вараська міська рада Рівненської області,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

відповідач ОСОБА_4 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Володимирецька

районна державна нотаріальна контора

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року у складі судді Іванків О. В., ухвалене в смт. Володимирець Рівненської області о 14 годині 28 хвилин, повний текст рішення складено 06 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Володимирецька районна державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що при нотаріальному посвідченні оспорюваних правочинів посадовими особами виконавчого комітету Сопачівської сільської ради, допущено порушення встановленого порядку нотаріального посвідчення договорів та довіреностей, підпис довірителя ОСОБА_5 сфальсифіковано, що призвело до незаконного відчуження майна останнього, а відтак і до порушення прав позивача, яка є його спадкоємицею за законом. Просила суд визнати недійсними довіреності №58 від 20.07.2005 року та договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 05.08.2005 року, номер в реєстрі 1945.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що суд першої інстанції після ухвалення рішення порушив положення ст. 272 ЦПК України, не надіславши на адресу позивача повний текст рішення. Стверджує, що судове рішення не відповідає вимогам ст.. 263 ЦПК України. Додає, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні односторонньо надає правову оцінку доказу, який надав позивач, і зазначає, що для підтвердження власних доводів ОСОБА_1 надала довідку № 312 від 10.03.2020, видану виконкомом Сопачівської сільської ради, але при цьому не зазначає, які саме доводи позивачки підтверджує ця довідка. Зазначає, що довідка підтверджує той факт, що на день смерті батька вона проживала разом з ним. Суд зазначив, що на адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_4 виконком надав довідку № 69 від 21.03.2017 про те, що ОСОБА_5 до дня смерті проживав одиноко, однак це не є довідка, а інформація. Суд не надав оцінки тому, що така інформація спростована довідкою № 312 від 10.03.2020, видану виконкомом Сопачівської сільської ради. Суд прийшов до неправильного висновку, що позивач не прийняла спадщину, оскільки не проживала із спадкодавцем і не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк. За ч. 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на день прийняття спадщини є таким, що прийняв спадщину. Суд вказаної норми закону не застосував, а також не врахував ту обставину, що вона як спадкоємець який прийняв спадщину звернулась до суду із заявою про прийняття спадщини 15.12.2016 року. Нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що майно після смерті успадкувала ОСОБА_6 за заповітом, а не у зв`язку з тим, що вона не прийняла спадщину. Суд у рішенні не зазначив, що заповіт, за яким ОСОБА_6 успадкувала майно, рішенням Володимирецького районного суду від 25.04.2017 року був визнаний недійсним. Суд не дав належної оцінки письмовому доказу про те, що Сопачівська сільська рада жодним рішенням не уповноважувала секретаря сільської ради посвідчувати довіреності, і прийшов до висновку про недоведеність того, що посадова особа сільської ради не мала право посвідчувати довіреність. З наведених міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 20 липня 2005 року громадянин ОСОБА_5 видав доручення ОСОБА_4 подарувати належний йому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , його доньці ОСОБА_6 . Вказане доручення нотаріально посвідчено секретарем виконавчого комітету Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, ОСОБА_7 , 20 липня 2005 року, запис в реєстрі №58. Відповідний запис міститься в книзі запису нотаріальних дій по Сопачівській сільській раді за 2002-2007 роки.

Також встановлено, що 08 серпня 2005 року, ОСОБА_4 , що діяв від імені ОСОБА_5 , подарував належний останньому житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , його доньці ОСОБА_8 . Вказаний договір нотаріально посвідчено нотаріусом Володимирецької районної державної нотаріальної контори 08 серпня 2005 року, зареєстровано в реєстрі під номером 1945.

Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , а також документами, що підтверджують зміну прізвища позивача з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ».

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті Володимирецькою районною державною нотаріальною конторою 02.02.2006 року заведено спадкову справу №50/2006 за заявою ОСОБА_6 . Спадкування майна ОСОБА_5 здійснювалось на підставі заповіту від 02.02.2002 року.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.04.2017 року заповіт ОСОБА_5 , посвідчений секретарем виконавчого комітету Сопачівської сільської ради 02.02.2002 року №917, визнано недійсним.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила суд захистити її права як спадкоємця першої черги за законом, та доводила, що спадкування майна ОСОБА_5 здійснюється за законом, а також посилалась на те, що правочини довіреність та договір дарування вчинені з порушенням вимог закону щодо нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.1261 Цивільного Кодексу України позивачка ОСОБА_1 належить до кола спадкоємців першої черги у випадку спадкування майна за законом.

В той же час, як це вбачається зі ст.1268 Цивільного Кодексу України, після відкриття спадщини, особи, які є спадкоємцями, мають право прийняти спадщину або не прийняти її.

Такими, що прийняли спадщину, вважаються, по-перше, особи, які постійно проживали зі спадкодавцем на час його смерті, а також малолітні, неповнолітні, недієздатні особи, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена (ч. 3, 4 ст.1268 ЦК України).

На час смерті батька ОСОБА_5 позивачка ОСОБА_1 досягла повноліття, у встановленому порядку не визнана недієздатною обмежено дієздатною особою.

Обставини постійного проживання ОСОБА_1 із батьком, ОСОБА_5 , апеляційним судом оцінюються критично.

Як вбачається із довідки №312 від 10.03.2020 року, виданої виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, позивачка на момент смерті її батька проживала разом з ним.

На адвокатський запит представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Крестинської Л., виконавчим комітетом Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області надано довідку №69 від 21.03.2017 року протилежного змісту, з якої вбачається, що на час своєї смерті ОСОБА_5 проживав самотньо.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихЦПК України(ч.1ст. 81 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2ст. 77 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 та ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Вказані довідки, що є протилежними за змістом, хоча і видані одним і тим же органом місцевого самоврядування, не відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності доказів, а тому судом до уваги не беруться, а обставини проживання позивачки із її батьком на момент смерті останнього є недоведеними.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Виходячи з того, що позивача хоча і належить до кола спадкоємців першої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_5 , проте не подала у шестимісячний строк заяви про прийняття спадщини після смерті батька, не відноситься до осіб, які є такими, що прийняли спадщину незалежно від подання заяви, тобто не прийняла спадщину ні фактично, ні юридично, вона не набула права на спадкове майно.

Покликання апелянта на те, що оспорювані правочини укладені з порушенням вимог закону щодо правомірності їх посвідчення, апеляційним судом відхиляються як такі, що не підтверджені належними і достовірними доказами.

Довіреність (доручення), видане 20 липня 2005 року ОСОБА_5 ОСОБА_4 , яким того уповноважено подарувати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , нотаріально посвідчене секретарем виконавчого комітету Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області Чугай (Федіною) О.С., яка в 2005 році перебувала на посаді в органі місцевого самоврядування.

Згідно з положеннями статей 1, 37 Закону України «Про нотаріат», у редакції 1993 року, чинній на час складання спірного доручення, у населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, зокрема, посвідчення довіреностей, вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 37 Закону «Про нотаріат» та статей 38, 42, 59 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження посвідчувати довіреності належало посадовим особам виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, на яких такий обов`язок покладено даним виконавчим органом або сільським, селищним, міським головою, а також цьому голові.

Отже, на час посвідчення оспорюваного правочину, повноваження посвідчувати довіреності у населених пунктах, де немає нотаріусів, належало посадовим особам виконавчих комітетів, з покладенням обов`язків на підставі рішення виконкому відповідної ради, розпорядження голови або самим головою ради, що свідчить про те, що за формою та змістом доручення відповідає чинному на момент його посвідчення законодавству і підстави для визнання такого доручення недійсним відсутні.

В частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 05.08.2005 року номер в реєстрі 1945, позовні вимоги також є недоведеними, оскільки заявляючи цю вимогу позивачка її підставою вказувала відсутність у ОСОБА_4 належних повноважень, тобто, підстава недійсності цього правочину є похідною і пов`язана з недійсністю доручення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 липня 2022 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.