РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 559/1215/19

Провадження № 22-ц/4815/660/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Дубенської міської ради (Служба у справах дітей), -

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року (ухвалене у складі судді Ральця Р.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - орган опіки та піклування Дубенської міської ради (Служба у справах дітей) про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,-

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Дубенської міської ради (Служба у справах дітей) про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_7 , який є її рідним братом та батьком відповідача ОСОБА_2 .. У цій квартирі її брат був зареєстрований і проживав до дня смерті. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. За життя померлий склав заповіт, згідно якого все своє майно він заповів їй. Заповіт був посвідчений 11 березня 1998 року державним нотаріусом Першої Дубенської державної нотаріальної контори Ревенко І.А., реєстр №1003. Зазначає, що вона своєчасно прийняла спадщину після смерті брата і 23 червня 2016 року державний нотаріус Першої Дубенської державної нотаріальної контори Тимощук Л.Л. видала їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадщина, на яку видане вище вказане свідоцтво, складається із квартири АДРЕСА_1 . Її право власності на цю квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.06.2016 року. Таким чином, вона є єдиним власником вище вказаної квартири, однак, у повному обсязі цим правом скористатися не нею може, оскільки у ній проживають відповідачі. У спірну квартиру відповідачі самоправно вселилися після смерті її брата ОСОБА_7 .. З моменту набуття нею права власності на квартиру будь-яких домовленостей про те, що відповідачі будуть проживати у цій квартирі не було. Вони не набули також самостійного права на це житло з підстав, передбачених законом. У липні 2016 року вона письмово звернулася до ОСОБА_2 з вимогою звільнити належну їй на праві власності квартиру. Проте її вимога залишилася без задоволення. Відповідачі добровільно не висилилися із спірної квартири.

За таких обставин, вона змушена була звернутися до суду із даним позовом, яким просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхніх неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачі та їх неповнолітні діти перешкоджають вільно користуватися належною позивачці власністю, а тому усунення перешкод у здійсненні нею права користування квартирою шляхом їх виселення без надання іншого жилого приміщення є належним способом захисту порушеного права власника на вільне користування квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із заочним рішенням місцевого суду, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вона з сім`єю вселилися та проживали у спірній квартирі зі згоди колишнього власника - ОСОБА_7 . Відповідач ОСОБА_2 доглядав свого покійного батька у старості і аж до його смерті. Взамін, колишній власник квартири ОСОБА_7 запевнив, що видав заповіт на спірну квартиру на ім`я свого сина ОСОБА_2 .. Однак позивачка обманним шляхом зуміла отримати від свого брата ОСОБА_7 заповіт на усе майно, знаючи, що квартира обіцяна була ОСОБА_7 .. Вважає, що покликання позивачки на те. що вона є власником квартири, яка має охоронюване законом право володіння, користування і розпорядження належним їй майном, не може бути підставою для виселення відповідачів. Наголошує, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі і колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи, оскільки їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселеним із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Покликаючись на положення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зазначає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить її задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а заочне рішення місцевого суду - без змін.

Відповідачі в судове засідання апеляційного суду не з"явилися. Вони були належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши позивачку та її адвоката Мельник Т.В., апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом №297 від 23.06.2016 року, як спадкоємець майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №62073457 від 23.06.2016 року.

Позивачка ОСОБА_1 є рідною сестрою, а відповідач ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_7 , що сторонами не заперечується.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 08 листопада 2018 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним.

ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, яким просить усунути перешкоди у здійсненні права користування зазначеною квартирою шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, які, як стверджує позивач, самовільно вселилися до спірної квартири після смерті ОСОБА_7 ..

Судом встановлено та це не оспорюється сторонами, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з цим, з інформації Тараканівської сільської ради №995 від 30.03.2021 року вбачається, що згідно запису у погосподарській книзі №4 с. Рачин за 2016-2020 роки за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані такі особи: власник ОСОБА_8 (мати ОСОБА_2 ), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 48).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У частині першій статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідачі проживають у належній позивачці на праві власності квартирі, без її волевиявлення, що свідчить про порушення її суб`єктивного права на нерухоме майно.

За правилами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Осіб, які самоправно зайняли і проживають у жилому приміщенні, виселяють без надання іншого жилого приміщення.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі жилого приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Разом з цим, право відповідачів на користування належним позивачу житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втрата права користування житлом буде оцінена на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

На думку колегії суддів усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції і передбачене законом і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідачі не мають права користування спірним житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власника та не ведуть з ним спільного господарства. Договір найму (оренди) між власником житла та відповідачами не укладався.

Крім того, відповідачами не надано жодних належних та достовірних доказів, які б свідчили, що вони вселилися до спірної квартири з дозволу її колишнього власника та за його життя.

При цьому, апеляційним судом враховується, що відповідачі, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого є мати ОСОБА_2 , мають право на проживання у ньому та не залишаться без житла у разі їх виселення із спірної квартири.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 29 червня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.