головуючий у суді І інстанції Мальцев Д.О.
провадження № 22-ц/824/1495/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 липня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації, та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд:

визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_2 на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію, розповсюджену ОСОБА_1 у серпні 2019 року у заявах до Президента України, Керівника Офісу Президента України інформацію а саме, що « ОСОБА_2 на посаді директора розвалив Інститут» та що «від колективу академіка ОСОБА_4 в інституті майже нікого не залишилось»;

зобов`язати ОСОБА_1 спростувати поширену відносно ОСОБА_2 недостовірну інформацію, шляхом направлення цінного листа із описом вкладення у 5-денний термін після набуття рішенням законної сили Президії НАН України, Президенту України ОСОБА_6, Керівнику Офісу Президента України ОСОБА_3 наступного обов`язкового змісту:

«У серпні 2019 року мною, ОСОБА_1 , були розповсюджені недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_2 , а саме те, розвалив роботу Інституту економіко-правових досліджень НАН України, звільнив майже весь колектив академіка ОСОБА_4»;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 10 000 грн;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо про те, що відповідач розповсюджує недостовірну інформацію щодо нього, зокрема, у своїх зверненнях від 27 липня 2019 року до Президента України ОСОБА_6, Керівника Офісу Президента України ОСОБА_3 (зареєстровані в Офісі Президента України 02 серпня 2019 року за № 22/041534-26 та № 22/041570-26) про те, що позивач «на посаді директора розвалив Інститут (від колективу …академіка ОСОБА_4 в інституті майже нікого не залишилось)». Позивач вказує, що ці звернення були Офісом Президента України спрямовані до Президії НАН України і про їх зміст, який не відповідає дійсності, принижує честь, гідність і ділову репутацію позивача, стало відомо співробітникам Президії НАН України.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_2 , інформацію, поширену ОСОБА_1 , яка розміщена у заявах до Президента України, Керівника Офісу Президента від 27 липня 2019року, а саме: « ОСОБА_2 на посаді директора розвалив Інститут»…. «від колективу академіка ОСОБА_4 в інституті майже нікого не залишилось».

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення цінного листа із описом вкладення у 5-денний термін після набрання рішення законної сили на адресу Президента України, Керівника Офісу Президента України із наступним змістом: «Спростування. Інформація, що була поширена ОСОБА_1 у заяві від 27 липня 2019 року, а саме твердження « ОСОБА_2 на посаді директора розвалив Інститут» ….. «від колективу академіка ОСОБА_4 в інституті майже нікого не залишилось» є недостовірною та такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 .

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Заочне рішення мотивоване тим, що проаналізувавши розповсюджену відповідачем інформацію, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, відсутність алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. Поширена відповідачем інформація про позивача є недостовірною, внаслідок чого порушені немайнові права позивача на повагу до честі та гідності.

Також судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що йому було завдано моральної шкоди, а також не наведено, з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, та якими доказами це підтверджується.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначені у позовній заяві, в описовій та резолютивній частині рішення цитати у вигляді прямої мови відповідача є неповними, перекрученими за змістом та не відповідають одна одній.

Повна цитата у заявах позивача до Президента України, Керівника Офісу Президента України має такий зміст

«На посаді директора Інституту розвалив Інститут (від колективу його попередника академіка ОСОБА_4 в Інституті майже нікого не залишилося, мене виживає однією з останніх)».

У контексті загального змісту указаних заяв відповідача існує тривалий конфлікт між сторонами на ґрунті виділення відповідачу службового житла і тому вона у заявах звернула увагу на обставини, що стали спірною інформацією, з метою переконання адресатів звернення про необхідність захисту заявника від переслідування як викривача корупції.

Наведені позивачем висловлювання та у резолютивній частині рішення суду висловлювання є саме оціночними судженнями, оскільки потребують пояснень. Пояснення даються у тексті звернення відповідача, а вибрані позивачем висловлювання для оспорення є вирваними із контексту. Суд не розглянув дійсний зміст цитати, яку позивач вважає поширеною недостовірною інформацією.

Вислів «виживає з інституту» щодо відповідача та щодо інших членів колективу попереднього директора - академіка ОСОБА_4 , які маються на увазі у висловлюванні, є алегорією, а вислів «майже нікого не залишилося» -гіперболою. Одночасно і алегорією і гіперболою є вислів «розвалив інститут». Слово «розвалив» відповідно до Словника української мови - Академічного тлумачного словника може мати переносне значення - приводити до стану повного розпаду, розладу, занепаду. Вислів у переносному значенні є оціночним судженням.

Вирвані із контексту висловлювання, які позивач просить визнати недостовірною інформацією та її спростувати, є висловлювання про позивача як директора Інституту економіко-правових досліджень НАН України, але вони не є твердженням, а є оціночними та суб`єктивними судженнями відповідача, не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій. За змістом не зазначається, що позивач вчинив неправомірні дії. Така інформація не можебутиперевірена на предмет достовірності, оскільки висловлена без певної деталізації обставин.

Заяви, що містять спірні висловлювання, не містять недостовірної чи негативної інформації та не порушують особисті немайнові права позивача. Мета таких заяв - звернення до Президента України та Керівника Офісу Президента України з метою перевірки діяльності позивача та працівників інституту щодо тривалого не вирішення питання виділення службового житла для відповідача.

Критика та оцінка дій є оціночним судженням та не підлягає спростуванню.

Позивачем не доведено, що недостовірна інформація порушила його немайнові права та інтереси. Навпаки, ділова репутація позивача постійно зростає, про що свідчить історія посадових статусів у НАН України.

Вимоги доказування інформації, що містить критику діяльності державного службовця, є переслідуванням за критику.

Статтею 10 Закону України «Про звернення громадян» встановлено заборону розголошення відомостей, що містяться у зверненнях, тому відповідач не несе відповідальності за розголошення відомостей, які містилися у її зверненнях, якщо вони були розголошені особами, які розглядали її скаргу та мали забезпечувати конфіденційність.

Позивачем не надано доказів на підтвердження його моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків. Крім того, суб`єкти владних повноважень у справах про захист честі, гідності і ділової репутації не мають права вимагати відшкодування моральної шкоди.

В основі зазначених заяв лежить конфліктна ситуація, яка склалася в НАН України навколо питання про забезпечення відповідача службовим житлом, яка стала підставою для критики. Важка психоемоційна складова конфліктної ситуації, що виникла після квітня 2017 року негативно відобразилася на здоров`ї відповідача, яка у серпні 2018 року отримала інвалідність.

Від позивача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтований тим, що законодавство не передбачає такого способу захисту житлових прав відповідача як поширення недостовірної інформації. Позивач не є представником органу влади або його працівником, не здійснює публічну владу, а його правовий статус урегульований Законом України «Про наукову та науково-технічну діяльність». Недостовірна інформація, що є предметом спору, не є оціночним судженням або критикою. У своїх зверненнях відповідач без прямої мови, без посилання на те, що «на її думку» або на «її погляд», без будь-яких пояснень та розшифрувань викладеного, зазначає як фактичну інформацію, що « ОСОБА_2 на посаді директора розвалив Інститут»… «від колективу академіка ОСОБА_4 в інституті майже нічого не залишилось».

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення, у яких вона підтримала вимоги апеляційної скарги та додатково зазначила про те, що судом першої інстанції не враховано, що позивач є публічною особою та суб`єктом владних повноважень. Також судом першої інстанції не враховано особливості реалізації права на оскарження дій посадових осіб, передбачені Законом України «Про звернення громадян», заборону переслідування за критику та розголошення відомостей, що містяться у зверненнях.

В іншій частині доводи письмових пояснень відповідача є аналогічними доводам, які викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

У своїх зверненнях від 27 липня 2019 року до Президента України ОСОБА_6, Керівника Офісу Президента України ОСОБА_3 (зареєстровані в Офісі Президента України 02 серпня 2019 року за № 22/041534-26 та № 22/041570-26) відповідач розповсюдила інформацію щодо позивача такого змісту: «на посаді директора розвалив Інститут (від колективу …академіка ОСОБА_4 в інституті майже нікого не залишилось)» (а.с. 12-18 т. 1).

Відповідно до висновку аудиторської перевірки ефективності наукових досліджень Інституту економіко-правових досліджень НАН України протягом 2014-2019 (на 01 жовтня 2019 року) років установа характеризується наявністю вагомих наукових та практичних результатів у межах відомчої, програмно-цільової, конкурсної та договірної тематики, зайняттям важливої ніші у вирішенні нагальних проблем, пов`язаних із внутрішнім переміщенням осіб, дослідженням проблем території Луганської та Донецької областей, які підконтрольні українській владі; з унікальним проведенням досліджень на перетині економіки та права; активною підготовкою інформаційно-аналітичних матеріалів в інтересах органів влади та суб`єктів господарювання; активізацією міжнародного співробітництва та активною інтеграцією у світовий науковий простір та ін. (а.с. 42-44 т. 1).

Зі змісту постанови Президії НАН України від 23 вересня 2015 року № 205 вбачається, що Інститут економіко-правових досліджень НАН України зміг відновити свою роботу, вчені інституту створили громадське об`єднання вчених-внутрішньо переміщених осіб на базі інституту, яку очолює позивач (а.с. 52-56 т. 1).

ОСОБА_2 присвоєно почесне звання «Заслужений юрист України», його нагороджено орденом «За заслуги» ІІІ ступеня на підставі Рішення Виконкому Союзу юристів України, 07 березня 2018 року його обрано членом-кореспондентом НАН України, нагороджено орденом «За заслуги» ІІІ ступеня на підставі Указу Президента України № 18/2020, а також відзначено багатьма подяками (а.с. 72-82 т. 1).

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з частиною 3 статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошення конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

У справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня1986 року Європейський суд з прав людини зазначив, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Установивши, що відповідач ОСОБА_1 довела до відома Президента України та Керівника Офісу Президента України, шляхом направлення на їх офіційну адресу листів, інформацію про те, що « ОСОБА_2 на посаді директора розвалив Інститут» та що «від колективу академіка ОСОБА_4 в інституті майже нікого не залишилось» та, проаналізувавши її зміст, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних), які можуть бути перевірені, та не може кваліфікуватись як оціночні судження.

Взявши до уваги наявні у матеріалах справи звіт про результати аудиту ефективності функціонування системи внутрішнього контролю, ефективності планування і використання бюджетних програм та результатів їх виконання в Інституті економіко-правових досліджень НАН України від 29 листопада 2019 року, Постанову НАН України №169 від 12 червня 2019 року, Висновок експертної комісії з оцінювання ефективності діяльності Інституту економіко-правових досліджень НАН України за період 2014-2018 років свідчать про ефективність, злагодженість та належність роботи та наукової діяльності Інституту економіко-правових досліджень НАН України, а також подяки та нагороди позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, несе негативний зміст та порушує особисті немайнові права на повагу до честі та гідності ОСОБА_2 .

При цьому відповідачем відповідно до частини 3 статті 277 ЦК України не доведено, що поширена нею інформація щодо ОСОБА_2 є достовірною.

Враховуючи викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що висловлювання відповідача, які позивач просить визнати недостовірною інформацією та спростувати, не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача та має характер оціночного судження.

Доводи апелянта про те, що мета звернення з листами до Президента України та Керівника Офісу Президента є перевірка діяльності позивача щодо тривалого не вирішення питання виділення службового житла для відповідача, не спростовують наявності у таких листах недостовірної інформації відносно позивача.

Також апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач є суб`єктом владних повноважень, оскільки статтею 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, інший суб`єкт, що здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, проте позивач є директором Інституту економіко-правових досліджень НАН України та не є суб`єктом, який здійснює владні управлінські функції відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній частині судового рішення, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування або зміни у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська