Справа № 466/2715/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/1940/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: прокурора Шиміна Н.М.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Львівської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2015 року прокурор Шевченківського району м. Львова звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. про визнання недійсними договорів купівлі - продажу, реєстрації права власності та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог, покликається на те, що на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2012 року право власності на спадкове майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_3 , однак Залізничним районним судом у м. Львові цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 не розглядалася та судове рішення по такій справі судом не ухвалювалося. Тобто, ОСОБА_3 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення суду, яке судом не ухвалювалося, що свідчить про незаконність такого набуття права власності. Вказує, що в подальшому ОСОБА_3 відчужив вищезазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 2021 року, укладеному між ним та ОСОБА_4 , який в подальшому відчужив дану квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року. Покликається на те, що 24 січня 2017 року право власності на спірну квартиру перейшло на підставі свідоцтва про спадщину за законом до ОСОБА_6 , яка, в свою чергу, подарувала квартиру АДРЕСА_1 Петришин ОСОБА_7 . Вважає, що правочини вчинено з порушенням вимог ст. 203, 215 ЦК України, що є підставою для визнання їх недійсними та витребування квартири з чужого незаконного володіння та повернення квартири у власність територіальної громади.

З наведених підстав просить:

- визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ;

-визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.11.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , згідно якого продаж квартири здійснено за 92 000 грн.;

-визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

-скасувати рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

-витребувати з незаконного чужого володіння ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року у задоволенні позову прокурора Шевченківського району м. Львова - Галицької окружної прокуратури м. Львова Львівської області в інтересах Львівської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. про визнання реєстрації права власності, договорів недійсними та витребування майна - відмовити.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що матеріалами справи безспірно підтверджується, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_3 набув квартиру у власність на підставі підробленого рішення Залізничного районного суду м. Львова, яке судом не ухвалювалось, а тому, не будучи законним власником квартири, не мав права відчужувати її ОСОБА_4 , який в подальшому відчужив спірну квартиру ОСОБА_5 , що свідчить про недійсність укладених договорів. Зазначає, що підставою позовних вимог в даній справі є незаконне набуття відповідачами права власності на спірну квартиру внаслідок підробленого судового рішення, а дослідження питання правомірності спадкування ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 , що дало їй право відчужувати дану квартиру, виходить за межі підстав позову у даній справі. Апелянт зазначає, що в разі визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Рішення суду оскаржила Львівська обласна прокуратура, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що Львівська міська рада мала право звернутися із заявою про визнання спадщини відумерлою не раніше 08 квітня 2013 року після спливу одного року з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті ОСОБА_8 , якій на день смерті на праві власності належала спірна квартира. Зазначає, що на момент виникнення у Львівської міської ради права на звернення до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою, спірна квартира злочинним шляхом вибула зі спадкової маси, що перешкодило Львівській міській раді реалізувати свої права. Вказує, що для реалізації Львівською міською радою своїх прав необхідно скасувати записи про незаконну державну реєстрацію права власності відповідачів на вказану квартиру. Вважає, що квартира АДРЕСА_1 одержана відповідачами незаконно та не у спосіб, передбачений законодавством на підставі підробленого рішення суду, а її відчуження негативно вплинуло на інтереси територіальної громади м. Львова, оскільки після спливу одного року з часу відкриття спадщини, Львівська міська рада набула б права власності на вказане нерухоме майно. Звертає увагу, що за ОСОБА_3 зареєстровано квартиру АДРЕСА_1 на підставі підробленого судового рішення, відтак наявні підстави для визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири від 10 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. за реєстровим № 674, та договору купівлі - продажу від 01 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П. за реєстровим № 875. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

12 грудня 2022 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9 подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення судового рішення колегія суддів вважає, що клопотання представника ОСОБА_5 - ОСОБА_9 про відкладення розгляду справи, подане повторно в суді апеляційної інстанції, не підлягає до задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Шиміна Н.М. на підтримання доводів апеляційної скарги прокуратури, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_10 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга Львівської обласної прокуратури підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурор, звернувшись з позовом в інтересах Львівської міської ради, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення прав чи законних інтересів Львівської міської ради, крім цього Львівська міська рада не є неволодіючим власником спірної квартири, а відтак дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Варто також врахувати висновок Верховного Суду в постанові від 04.09.2018р. по справі № 915/127/18, згідно у випадку коли судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати площею та кухні, житловою площею 12,2 кв.м., загальною площею - 21,2 кв.м, на належала на праві власності ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_8 право власності на квартиру АДРЕСА_1 27.06.2012 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2012.

Як вбачається з рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2012 року, позов ОСОБА_3 задоволено; визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності № 42541 від 28.07.1995 року, виданого Львівською міською радою згідно розпорядження №493 від 28.07.1995 року; зобов`язано Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентризації та експертної оцінки» зареєструвати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності № 42541 від 28.07.1995 року, виданого Львівською міською радою згідно розпорядження №493 від 28.07.1995 року.

Разом з тим, з листа Залізничного районного суду м. Львова №768 від 19.01.2015 вбачається, що цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, Обласного комунального підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 в Залізничному районному суді м.Львова за період з 2011 року по даний час не розглядалася та судове рішення по такій справі судом не ухвалювалося.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2012 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , судом не ухвалювалося, а відтак набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру саме на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2012 року, яке судом не ухвалювалося, свідчить про те, що ОСОБА_3 набув квартиру у власність без достатньої правової підстави, про незаконність набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру.

З огляду на надані позивачем докази про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 відбулася на підставі підробленого судового рішення, колегія суддів вважає, що реєстрація за ним права власності на цю квартиру є неправомірною.

За наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3 набув та оформив право власності на спірну квартиру без достатніх правових підстав.

Набуття ОСОБА_11 без достатніх правових підстав права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке оформлено на підставі судового рішення, що судом не ухвалювалося та проведена на підставі цього рішення реєстрація за ним права власності на цю квартиру, дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що ОСОБА_11 набув квартиру у власність незаконно, а відтак не набув прав власника, а саме власнику, відповідно до ст. 317 ЦК України, належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що 10.08.2012 року ОСОБА_3 продав квартиру ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П., за реєстровим №674.

16.08.2012 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції також встановлено, що 01.11.2012 року ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 Венгрин ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сагайдак О.П., за реєстровим 875 і 28.12.2012 року ОК ЛОБ «БТІ та ЕО» прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 , підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу /р. №875 від 01.11.2012 року/

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.06.2018 року, вбачається, що 24.01.2017 року за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 3-104, видане 24.01.2017 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою.

Відтак, успадкувавши після смерті ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 набула цю квартиру у власність, а відтак, як власник вправі була розпорядитися цією квартирою на свій власний розсуд.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.06.2018 року, також вбачається, що квартира АДРЕСА_1 08.12.2017 року зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , підстава виникнення права власності - договір дарування квартири серія та номер: 2276, виданий 08.12.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути праомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту другого частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вказані норми цивільного законодавства свідчать про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару ( частина перша статі 658 ЦК України).

Саме власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. (ч. 1 ст. 317 ЦК України),

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2012 року, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , судом не ухвалювалося, а відтак набуття ОСОБА_11 права власності на спірну квартиру саме на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01.06.2012 року, яке судом не ухвалювалося, свідчить про незаконність набуття ОСОБА_11 права власності на квартиру, про те, що він набув право власності на квартиру без достатніх правових підстав, і оскільки реєстрація за ним права власності відбулася на підставі підробленого рішення суду, така реєстрація є неправомірною.

За наведеного підставною є позовна вимога про визнання неправомірною реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Набуття ОСОБА_11 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі підробленого судового рішення, яке судом не ухвалювалося, та проведена на підставі цього рішення неправомірна реєстрація за ним права власності на цю квартиру, дає підстави колегії суддів дійти висновку про те, що ОСОБА_11 набув квартиру у власність незаконно, а відтак не набув прав власника, а саме власнику відповідно до ст. 317 ЦК України, належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

І оскільки судом встановлено, що ОСОБА_11 незаконно набув право власності на спірну квартиру, колегія суддів вважає, що не будучи законним власником квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , не мав права на її відчуження, на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який з цих підстав слід визнати недійсним.

З огляду на те, що колегія суддів дійшла висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , то слід визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправомірність набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, який набув право власності без достатньої правовї підстави, а аткож висновку про незаконність відчуження ним квартири ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, який від імені власника укладено особою, яка не була її законним власником, що свідчить про недійсність договору, а також свідчить про незаконність набуття права власності на спірну квартиру ОСОБА_4 , колегія суддів вважає підставною позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.11.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що є підставою для визнання неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та скасування рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Колегія суддів вважає, що набувши спірну квратиру у власність на підставі неіснуючого рішення суду, яке у встановленому законом порядку не ухвалювалося, а тому подальше її відчуження ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вважається таким, що відбулося із порушенням вимог закону та майнових прав власника, що є підставою для визнання осопрюваних договорів купівлі-продажу квартри недійсними з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартиру територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, прокурор покликається на ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 387 ЦК України - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Верховний Суд у постанові від 10 червня 2020 року по справі № 04/5026/803/2012 зазначив, що витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця), з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Згідно зі статтею 387 ЦК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Таким чином, у процесі розгляду спорів про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути виключно власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором.

Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна.

Однією з ключових умов звернення з віндикаційним позовом є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки у такому випадку здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Окрім того, особливістю віндикаційного позову є відсутність спору з приводу належності позивачеві майна (майнових прав) на праві власності чи іншому титулі. За наявності відповідного спору право позивача не може бути захищено шляхом задоволення віндикаційного позову.

Оскільки Львівська міська рада не є неволодіючим власником квартири АДРЕСА_1 , а спірна квартира переходить у власність територіальної громади після визнання судом спадщини відумерлою, а рішення суду про визнання спадщини після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відумерлою, відсутнє, а відтак відсутні підстави для витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартири територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.

Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , як спадкоємець за законом, набула квартиру АДРЕСА_1 у власність в порядку спадкування, а в подальшому подарувала цю квартиру ОСОБА_1 , уклавши з нею договір дарування, посвідчений 08.12.2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В.

Тобто, спірна квартира набута ОСОБА_6 , а в подальшому ОСОБА_1 не на підставі ланцюга договорів, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 674, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.11.2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 875, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а набута ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , та набута ОСОБА_1 на підставі договору дарування.

За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав, відсутні підстави для задоволення позовних вимог прокурора про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та повернення вказаної квартри територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради.

Суд першої інстанції вірно зазначив про те, що оскільки Львівська міська рада не є неволодіючим власником спірного майна, а правом на витребування майна з чужого незаконного володіння, на підставі ст. 388 ЦК України, наділений лише неволодіючий власник цього майна, то позовна вимога про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, не підлягає до задоволення.

А відтак, в задоволенні позовних вимог про витребування з незаконного чужого володіння ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради, слід відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що після 08 квітня 2012 року, незважаючи на відсутність спадкоємців, Львівська міська рада не скористалась правом, наданим їй ст. 1277 ЦК України, яка передбачає , що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадкове майно, а саме спірна квартира переходить у власність територіальної громади, лише після визнання судом спадщини відумерлою.

Так суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставина, що відповідно до ч. 2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Відповідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Таким чином, право Львівської міської ради на звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою виникло лише 08.04.2013р.

Разом з тим, станом на 08.04.2013 року квартира АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_8 , на підставі неіснуючого підробленого рішення суду, яке судом не ухвалювалося, була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 , який відчужив її ОСОБА_4 , який в подальшому відчужив вказну квартиру ОСОБА_5 , станом на 28.12.2012 року квартира була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 .

Відтак, після виникнення у Львівської міської ради права на звернення до суду щодо визнання спадщини відумерлою, для реалізації права Львівської міської ради на визнання спірної квартири відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_8 , необхідним було скасувати записи про незаконну державну реєстрацію права власності відповідачів на вказану квартиру, яка незаконно на підставі недійсних договорів вибула зі спадкової маси, що перешкоджало Львівській міській раді звернутися до суду з заявою про визнання спадщини, до складу якої входила спірна квартира, відумерлою.

Задовольняючи частково позовні вимоги, колегія суддів враховує характер спірних правовідносин, зухвалий спосіб заволодіння майном, яке є предметом спору, а саме шляхом підроблення судового рішення, оскільки в іншому випадку матиме місце схвалення судом можливості безперешкодного відчуження майна, яке набуте без достатніх правових підстав, на підставі підробленого рішення суду.

Частино першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особина захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на вщернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а аткож у разі звернення до суду органів і осіб, уповноваженних захищати права, свободи ат інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Апеляційний суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.04.2021р. по справі № 488/3092/18, де суд зазначив, що повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Верховний Суд у постанові від 17.03.2021р. по справі № 760/19047/16-ц наголосив: «оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.»

Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 201/374/15-ц.

Визнання недійсними договорів на підставі яких відбулося відчуження спірної квартири та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є першим кроком для відстоювання та зихисту інтересів територіальної громади міста Львова на набуття у власність відумерлої спадщини. Зокрема, задовольняючи позов в цій частині судом фактично встановлюються безспірні факти наявності у Львівської міської ради порушеного охоронюваного законом інтересу з приводу набуття у власність відумерлої спадщини та наявність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Крім цього задоволення позову в цій частині надасть Львівській міській раді можливість подальшого звернення до суду у встановленому чинним ЦПК України порядку з позовом до ОСОБА_1 з метою захисту охоронюваного законом інтересу територіальної громади м. Львова, та щодо визнання спадщини, до якої входить спірна квартира, відумерлою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури, в інтересах Львівської міської ради - задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 квітня 2021 року - скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги прокурора Шевченківського району м.Львова/Галицької окружної прокуратури м. Львова, в інтересах Львівської міської ради - задовольнити частково.

Визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.08.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 674, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.11.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 875, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати неправомірною реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

Скасувати рішення ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 28 грудня 2012 року про державну реєстрацію прав на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 .

В задоволенні решти позовних вимог прокурора Шевченківського району м. Львова/Галицької окружної прокуратури м. Львова, в інтересах Львівської міської ради - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.12.2022 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.