КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №357/1165/22
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2022 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 серпня 2022 року (суддя Бондаренко О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

у лютому 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що він та відповідач зареєстровані за вищевказаною адресою. Даний будинок належав його батьку - ОСОБА_3 , який помер і спадщину якого він прийняв відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 1/2 частки спадкового майна та зареєстрував своє право власності на 1/2 частину вказаного будинку. За його замовленням було проведено технічну інвентаризацію та виготовлено технічний паспорт на вказаний будинок, також він за власний рахунок поховав свого батька.

Позивач посилався на те, що відповідачка зареєстрована у вказаному будинку з 6 лютого 2007 року, однак фактично не проживає за вказаною адресою з 2015 року та проживає у Росії, місто Калінінград. Однак, реєстрація відповідачки у вказаному житловому приміщенні створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги проводить він сам без участі відповідача, яка рахується зареєстрованою; повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг він не може, так як при призначенні субсидії мають враховуватися доходи відповідача, як зареєстрованої у житлі особи.

Позивач стверджував, що він не чинив перешкод відповідачці у користуванні жилим приміщенням, тому на підставі ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України просить захистити свої порушені права власника.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Позивач зазначає, що заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини викликає у

нього сумніви, так як відповідачка не зверталася до нотаріальної контори за роз`ясненням про порядок та процедуру видачі свідоцтва про право на спадщину, а тому відповідач зловживає своїм цивільним правом, що призводить до порушення його майнових прав.

Позивач стверджує, що відповідачка не сплачує податок на нерухомість на будинок АДРЕСА_1 , не слідкує за його збереженням та не сплачує комунальні платежі за частину вказаного будинку.

Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції ставить його в невигідне становище, оскільки він повинен сплачувати всі податки та збори замість відповідачки.

Також позивач зазначає, що у відповідачки є інше житло у Російській Федерації в місті Калінінград.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася.

Враховуючи, що місцем проживання відповідачки є АДРЕСА_2 , про день та час розгляду апеляційної скарги вона повідомлялася у порядку, встановленому ч. 11 ст. 128 ЦПК України - на офіційному веб-сайті судової влади України, а відтак вважається такою, що повідомлена про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с. 217-218), тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 22 жовтня 2020 року державним нотаріусом Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області Руденко Н.П., позивач є власником частини житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Право власності позивача зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22 жовтня 2020 року.

Відповідачка зареєстрована у спірному будинку з 6 лютого 2007 року.

Відповідно до копії спадкової справи № 14/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , заведеної Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою Київської області 24 січня 2020 року за заявою позивача, 25 червня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 склала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3 , як спадкоємиця за правом представлення, посилаючись на те, що її мати ОСОБА_4 , яка була дочкою ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заява посвідчена нотаріусом Калінінградського нотаріального округу Макуніною К.Р. та надійшла до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори 23 липня 2020 року.

Свідоцтво про право на спадщину за законом відповідачці ОСОБА_2 на час звернення до суду з даним позовом не видано.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, відсутні, оскільки вона є спадкоємцем, яка прийняла спадщину, а тому до неї не можуть бути застосовані правила визнання особи такою, що втратила право користування житлом у випадку відсутності останньої в житлі протягом певного проміжку часу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто

не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Матеріали справи не містять доказів наявності підстав для позбавлення відповідачки ОСОБА_2 права власності на її частину у будинку, тому ОСОБА_2 не втратила право користування частиною будинку в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги, що заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини викликає сумніви у позивача, так як відповідачка не зверталася до нотаріальної контори за роз`ясненням про порядок та процедуру видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто зловживає своїм правом, що призводить до порушення прав позивача, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 статті 1269 ЦК України визначає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК).

Копія спадкової справи містить заяви про прийняття спадщини тільки позивача та

відповідачки, позивачу видане свідоцтво про право на спадщину за законом на частину будинку, отже, інша частина будинку належить відповідачці, як спадкоємцю за законом, яка прийняла у визначений законом строк та спосіб спадщину за правом представлення.

Підпис відповідачки на заяві про прийняття спадщини завірений нотаріусом, позивач даний підпис не оспорював.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Частиною 1 статті 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Разом з цим, частина 1 статті 1298 ЦК України визначає, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. При цьому, нормами матеріального права не визначений граничний строк, протягом якого спадкоємець, який прийняв спадщину, повинен отримати свідоцтво про право на спадщину, а частина 3 статті 1296 ЦК України прямо визначає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач ні у позовній заяві, ні у апеляційній скарзі не зазначив, як саме не отримання відповідачкою свідоцтва про право на спадщину порушує його права, як співвласника будинку.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що відповідачка не доглядає за будинком, не сплачує податки та комунальні платежі, та не несе витрати по утриманню будинку, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, так як це не передбачено діючими нормами матеріального права.

У разі понесення витрат на утримання будинку та оплату комунальних платежів, які зобов`язана сплачувати відповідачка, як співвласник будинку, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом про відшкодування понесених витрат.

Твердження у апеляційній скарзі, що позивач зобов`язаний сплачувати за відповідачку податки та обов`язкові платежі, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як доказів у підтвердження своїх посилань позивачем не надано, а діючі норми матеріального права не передбачають обов`язку співвласника нерухомого майна здійснювати будь-які платежі за іншого співвласника.

Доводи апеляційної скарги, що у місті Калінінград Російської Федерації відповідачка має інше житло, не може бути підставою для позбавлення її права користування своєю власністю, так як це не передбачено діючими нормами матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 8 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 2 березня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк