Справа № 452/3791/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"28" липня 2022 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Казана І.С.,

секретаря Кафтан О.Ю.,

із участю: позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Стецяк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Самборі Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Самбірський МРВ ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), приватний нотаріус Самбірського нотаріального округу Швець Л.С., - про визнання фіктивним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом та мотивує тим, що рішенням Самбірського міськрайонного суду від 3 липня 2018 року присуджено стягнути з ОСОБА_2 в його користь грошові кошти в сумі 220322грн. 82коп. Постановою Львівського апеляційного суду від 3 червня 2019 року дане рішення залишено без змін і таке набрало законної сили. На виконання судового рішення Самбірським міськрайонним судом Львівської області 3 липня 2019 року видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання в Самбірський міськрайонний відділ державної виконавчої служби, яким у свою чергу повідомлено, що відповідач ОСОБА_2 в добровільному порядку повертати кошти відмовилася. Також державним виконавцем повідомлено, що в ОСОБА_2 відсутнє будь-яке майно, на яке можна накласти стягнення в рахунок погашення боргу. Житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_2 30.11.2018 року подарувала своїй неповнолітній дочці ОСОБА_3 . Тому позивач вважає договір дарування від 30 листопада 2018 року фіктивним, укладеним за наявності спільного умислу між ОСОБА_2 та її дочкою ОСОБА_3 з метою погіршення матеріального становища ОСОБА_2 шляхом приховання майна, що в подальшому надасть ОСОБА_2 можливість ухилитися від виконання грошового зобов`язання про повернення коштів.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідач ОСОБА_2 позов заперечила повністю, посилаючись на обставини викладені представником у відзиві на позов. ОСОБА_3 аналогічно позов заперечила як і представник відповідача адвокат Стецяк В.М.

Представник Самбірського ВДВС до суду не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника. Приватний нотаріус Самбірського нотаріального округу Швець Л.С. до суду не прибула без поважних причин.

Вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, вислухавши думку учасників справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому суд зауважує, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Предметом спору в даній справі між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є договір дарування від 30.11.2018 р. №1749.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За вимогою ч. 1. ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно спірного Договору дарування від 30.11.2018 р. №1749 ОСОБА_2 безоплатно передала у власність (подарувала) ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

У відповідності до частин другої та третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України).

Із огляду на зазначені приписи правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

На виконання закону для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Судом установлено, що договір укладений в належній формі, нотаріально посвідчений, сторони досягли згоди з усіх істотних його умов та на його виконання передано майно. Нотаріус перевірив відсутність податкової застави, заборони відчуження (арешту) будинку АДРЕСА_1 . Нерухоме майно, яке є предметом договору дарування, було зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_2 на момент посвідчення договору дарування спірного нерухомого майна були відсутні будь-які зареєстровані обтяження та іпотека на вказане майно. Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Факт відсутності будь будь-яких заборон на момент укладення спірного правочину підтверджується п. 6 самого договору дарування від 30.11.2018 року.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03.07.2018 року набрало законної сили 30.06.2019 року, тобто після укладення ОСОБА_2 30.11.2018 року договору дарування. Також із матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження відкрито вже після укладення договору дарування, тобто на момент укладення такого договору ОСОБА_2 не була обмежена у розпорядженні свого майна.

У той час твердження позивача про факт умисного укладення Договору дарування від 30.11.2018 р. №1749 з метою ухилення від виконання зобов`язання не заслуговує уваги, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано жодного допустимого, належного та достовірного доказу того, що на моменту укладення Договору, а саме 30.11.2018 р., відповідачі діяли умисно, з метою ухилення від виконання зобов`язання. Сам факт укладення Договору дарування від 30.11.2018р. до набрання 03.06.2019 року судовим рішенням від 03.07.2018 року законної сили, не може слугувати фактом фіктивності договору та укладення його з метою ухилення від виконання зобов`язання.

У постанові Великої палати Верховного суду по справі №369/11268/16-ц від 03.07.2019р., зазначено, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили.

А відтак, враховуючи що на момент укладення Договору дарування від 30.11.2018р. №1749, ОСОБА_2 не була обмежена у розпорядженні своїм майном, беручи уваги, що рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 03.07.2018 року набрало законної сили та було звернуте до виконання у 2019 році, також воно виконується по сьогодні та стороною відповідача про це суду надано письмові докази; за відсутності допустимих, належних та достовірних доказів вчинення правочину з метою ухилення від виконання зобов`язання і того, що позивачем ОСОБА_1 жодним чином не доведено, що учасники договору відповідачі у цивільній справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення спірного договору, чи ввели будь-кого в оману щодо фактичних обставин правочину або дійсних своїх намірів, або проявили свідомий намір невиконання зобов`язання договору як було вказано раніше чи приховали справжній намір як учасники правочину, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову; а через таке вирішення спору після набрання судовим рішенням законної підлягає скасуванню вжитий захід забезпечення позову згідно ухвали суду від 04.02.2021 року про накладення арешту на спірний житловий будинок.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Самбірський МРВ ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), приватний нотаріус Самбірського нотаріального округу Швець Л.С., - про визнання фіктивним договору дарування, - відмовити.

Скасувати захід забезпечення позову згідно ухвали суду від 4 лютого 2021 року про накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 , котрий належить ОСОБА_3 .

Копію рішення для відома та виконання в частині скасування арешту після набрання судовим рішенням законної сили надіслати Самбірському міськрайонному відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), приватному нотаріусу Самбірського нотаріального округу Швець Любові Степанівні та Центру надання адміністративних послуг Самбірської міської ради.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення 5 серпня 2022 року повного судового рішення.

Суддя