Дата документу 13.07.2022 Справа № 336/5275/17
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/5275/17 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження №22-ц/807/1197/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Гурнак Світлани Олексіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4 , після якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . На день відкриття спадщини із ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований її син ОСОБА_5 , який спадщину прийняв фактично.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, за життя спадщину після смерті матері він не оформив.

Позивач зазначає, що є племінницею ОСОБА_5 і як єдиний спадкоємець після дядька за правом представлення у встановлений законодавством строк прийняла спадщину, звернувшись із заявою до Четветрої Запорізької державної нотаріальної контори. Проте отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, оскільки оригінал правовстановлюючого документа на спадкову квартиру АДРЕСА_1 втрачений, у видачі дубліката їй було відмовлено, а тому захистити її майнові права в інший, позасудовий спосвб, є неможливо.

За таких обставин просила визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом після дядька ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2017 року до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійнгих вимог щодо предмета спору, залучено інших племінників ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 , оскільки вони також можуть претендувати на прийцняття спадщини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після дядька ОСОБА_5 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 листолпаа 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 02 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником, адвокатом Поповою Наталією Василівною, задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В травні 2021 року та в грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_4 та визнання права власності на Ѕ частку квартири в порядку спадкування за законом, встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем ОСОБА_5 та визнання права власності на 1/2 частку квартири в порядку спадкування за законом.

Ухвалами Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 вересня 2021 року, від 14 грудня 2021 року позовні заяви ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Гурнак Світлана Олексіївна подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповане з`ясування обставин, що мають значеня для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року і ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом після дядька ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_2 .

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що спадщину після смерті дядька ОСОБА_5 прийняла лише одна із спадкоємців ОСОБА_1 , а інші: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 хоч і є родичами померлого, але не є такими, що прийняли спадщину, оскільки у встановленому законом порядку не заявили про своє бажання прийняти та оформити спадщину, а тому відповідно не є спадкоємцями на рівні з позивачем, яка прийняла спадщину та не можуть бути відповідачами по справі. Крім того, підставою для звернення до суду ОСОБА_1 стала відсутність у неї оригіналу правовстановлючого документу на квартиру, а не порушення її прав зі сторони інших потенційних спадкоємців.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Запорізька міська рада, треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень судової повістки ( т. 3 а.с.187-189) до апеляційного суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Запорізької міської ради, третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду срави.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 заявлений до неналежного відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Право власності спадкоємця ОСОБА_1 на спадкове майно оспорюється ОСОБА_2 , який претендує на спадщину та стверджує про її фактичне прийняття, тому належним відповідачем у цій справі є учасник цивільних правовідносин саме ОСОБА_2 , а не територіальна громада в особі Запорізької міської ради. При цьому, судом зазначено, що неотримання ОСОБА_2 рішення суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини або про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, чи визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, не спростовує самого факту оспорення ним спадкових прав ОСОБА_1 .. Крім того, суд першої інстанції також прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не було використано усіх передбачених законом можливостей для оформлення своїх спадкових прав у позасудовий спосіб, що є необхідною передумовою для захисту спадкових прав особи в судовому порядку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що квартира № 20 по АДРЕСА_3 належала на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 травня 1992 року (т. 1 а.с. 17).

2 березня 1993 рокук ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла синам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. ІНФОРМАЦІЯ_1 померда ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 на день відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем і спадщину прийняв фактично. Спадкоємці ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_4 не зверталися.

22 січня 2015 року за заявою про прийняття спадщини, після померлої ОСОБА_4 до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 , була заведена спадкова справа № 36-2015 ( т. 1 а.с. 54-71).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, спадщину після матері він не оформив.

20 лютого 2014 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після дядька ОСОБА_5 за правом представлення звернулася племінниця ОСОБА_1

08 квітня 2016 року до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після дядька ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_2 , який зазначив, що проживав із ОСОБА_5 до дня його смерті за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 82-15).

Також суд встановив, що оригінал правовстановлюючого документа на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_1 відсутній, у зв`язку з чим постановою державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від 13 грудня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про прваво на спадщину після ОСОБА_5 .

Постановою державного нотаріуса Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 12 квітня 2017 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі дублікату договору купівлі-продажу квартири від 13 травня 1992 року у зв?язку з ненаданням представником ОСОБА_1 оригіналів документів, які б підтверджували родинні зв?язки між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та факт смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , незазначенням в заяві на видачу дубліката договору підстав для видачі дублікату, а також і відсутністю заведеної після смерті ОСОБА_7 спадкової справи із зазначенням ОСОБА_1 як спадкоємиці (т. 1 а.с. 21).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 344/17464/15-ц (провадження № 61-11184св20) вказано, що "відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17, провадження № 61-43201св18).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

У справі, що переглядається, заперечуючи проти позовних вимог третя особа ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 є його бабуся, а ОСОБА_5 рідний дядько, проте, ОСОБА_1 умисно приховала наявність у ОСОБА_5 інших спадкоємців і не зазначила їх у позовній заяві, а після витребування матеріалів спадкових справ, заведених щодо майна ОСОБА_4 і ОСОБА_5 заявила клопотання про залучення його до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, хоча він повинен мати процесуальний статус відповідача, оскільки на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 він постійно проживав разом з ними у спадковій квартирі, тому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину, протягом встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявляв про відмову від неї. Напроти, подав заяву до нотаріусу про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Починаючи з січня 2015 року він намагається захистити порушені, на його думку, спадкові права в судовому порядку, звертаючись із позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Відповідно до положень статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом іх спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщтну, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушеих, невизнаних або осопюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першої статті 1277 ЦК України передбачено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням,зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Звертаючись із позовом до Запорізької міської ради, ОСОБА_1 вказувала про відсутність інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_5 та прийняття нею спадщини в установленому законом порядку.

При розгляді справ про спадкування слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Наведене свідчить, що територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування є відповідачами у справах про спадкування лише у разі відсутності у спадкодавця спадкоємців.

Водночас в матеріалах справи міститься спадкова справа № 36-2015, яка заведена П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_2 від 22 січня 2015 року після смерті ОСОБА_4 , в якій він зазначає, що після її смерті залишилося майно, яке він приймає за законом, оскільки його батько, син спадкодавиці ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ( т. 1 а.с. 54-71). В спадковій справі № 36-2014, яка заведена Четвертою запорізькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 також міститься заява ОСОБА_2 від 08 кквітня 2016 року про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого дядька ОСОБА_5 ( т. 1 а.с. 72-86).

В матеріалах вищезазначених спадкових справ № 36-2015, № 36-2014 відсутні обгрунтовані постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо заяв ОСОБА_2 .

Скасовуючи у цій справі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 336/5275/17, провадження № 61-48811 св18 зазначив, що для правильного вирішення справи під час нового розгляду судам належить врахувати, що право власності спадкоємця на спадкове майцно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання, зокрема, у разі, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, яка претендує на спадщину, тому належним відповідачем у такій справі є учасник цивільних правовідносин, який не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно; лише за відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами у цій категорії справи є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Оскільки у даній справі, крім позивача, на спадщину після ОСОБА_5 за правом представлення свої вимоги також заявив ОСОБА_2 , який стверджує про його фактичне прийняття спадщини, судам належить перевірити наявність правових підстав для визначення відповідачем територіальної громади в особі Запорізької міської ради, а також перевірити на відповідність вимогам законодавства процесуальний статус ОСОБА_2 , який залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ( т. 2 а.с.134-138).

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Оскільки ОСОБА_1 на момент звернення до суду із позовом у вересні 2017 року була обізнана про звернення ОСОБА_2 в квітні 2016 року до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 .. В цій справі ОСОБА_2 оспорює право позивача ОСОБА_1 на спадщину, претендує на спадщину та стверджує про її фактичне прийняття, подав заяву до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії немає, тому суд першої інстанції враховуючи вказівки Верховного Суду в постанові від 02 грудня 2020 року ( справа № 336/5257/17) прийшов до вірного висновку, що належним відповідачем у цій справі є учасник цивільних правовідносин, який оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно є саме ОСОБА_2 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що неотримання ОСОБА_2 рішення суду про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини або про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, чи визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, не спростовує самого факту оспорення ним спадкових прав ОСОБА_1 , тому доводи апеляційної скарги щодо зазначених обставин не приймаються апеляційним судом.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив належного відповідача, у справі.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , який стверджує про його фактичне прийняття спадщини, оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно та претендує на спадщину, а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача з третьою особою, яка в такій ситуації має бути залучена відповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 464/6314/17 (провадження № 61-13581св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) зазначено, що "визначений позивачем у позові склад сторін у справі (позивач та відповідач) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад".

Тому позовні вимоги пред`явлені за неналежного суб`єктного складу відповідачів, що є самостійною підставою для відмови в позові.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Оскільки оскаржені судові рішення ухвалені з додержання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржене судове рішення без змін. .

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують на законність судового рішення не впливають.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на стторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи спррави на новий розгляд, зміню рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно зимінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Гурнак Світлани Олексіївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2021 року у цій справі залишит без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 15 липня 2022 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Маловічко С.В.