Справа № 448/253/22 Головуючий у 1 інстанції: БІЛОУС Ю.
Провадження № 22-ц/811/2669/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Юзефович Ю.І.,

з участю - апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року (повний текст рішення складено 22 вересня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03 лютого 1994 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Твіржанською сільською радою Мостиського району Львівської області за актовим записом № 01. Їхні спільні діти від даного шлюбу вже повнолітні. Сімейне життя з відповідачем не склалося, через різні характери та погляди на життя. Окрім цього, відповідач часто вчиняв сімейні сварки, що, в свою чергу, негативно впливало на їх сімейні відносини. Фактично шлюбні стосунки між ними припинені, проживають окремо, втратили почуття любові та поваги один до одного. Вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. Залишатися і надалі у такому шлюбі наміру не має, примирення не бажає.

З огляду на наведене, просила суд розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року позов задоволено повністю.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 лютого 1994 року Твіржанською сільською радою Мостиського району Львівської області за актовим записом № 01.

Стягнуто з ОСОБА_1 , в користь ОСОБА_2 понесені нею витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 грн 40 коп.

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року скасувати повністю та закрити провадження по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції поверхневого розглянув справу, не з`ясував дійсних причин розірвання шлюбу. Певні непорозуміння між ним та дружиною, на думку апелянта, не є підставою для розірвання шлюбу та руйнування сімейних відносин сторін. Жодних розмов щодо розірвання шлюбу між сторонами не було.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, який з`явився в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позовів, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частин першої - п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом та матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають між собою у шлюбі, який зареєстровано 03 лютого 1994 року Твіржанською сільською радою Мостиського району Львівської області за актовим записом № 01. Від цього шлюбу у сторін є діти, які на даний час вже є повнолітніми.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: повторним свідоцтвом про укладення шлюбу між сторонами серії НОМЕР_1 від 29 серпня 2000 року, копією паспорта позивачки, іншими документами, що додані до матеріалів справи.

Як слідує із викладених у позовній заяві пояснень позивачки, подружжя вже тривалий час разом не проживають та жодних шлюбних стосунків не підтримують, шлюб існує лише формально, зі сторони позивачки відсутнє почуття любові та довіри до відповідача.

Позивачка несе моральні страждання, тому наполягає на розірванні шлюбу, примирення з відповідачем не бажає.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Згідно статті 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.

Відповідно до статті 2 СК України такий регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям.

Згідно статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту частин третьої та четвертої статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно статті 112 СК України, вирішуючи спір про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Разом з тим, приписами статті 111 СК України встановлено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, і це не випадково, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення (частина сьома статті 240 ЦПК України).

Відповідно до змісту пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Таким чином, встановивши, що сторони припинили шлюбні відносини, позивачка втратила почуття поваги і любові до відповідача, сторони стали чужими людьми, подальше спільне життя подружжя « ОСОБА_3 » і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам, зокрема позивачки, при цьому сторони у справі є дорослими свідомими людьми, приймають виважені та обдумані рішення, перебувають у зареєстрованому шлюбі протягом тривалого часу, неповнолітніх дітей на утриманні не мають, враховуючи позицію позивачки, яка категорично заперечує щодо надання строку для примирення та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не навів суду достатніх обґрунтувань, що позовні вимоги є безпідставними та надання строку на примирення сприятиме відновленню сімейних відносин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.

Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 не навів суду переконливих обґрунтувань щодо безпідставності позовних вимог позивачки про розірвання шлюбу.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 256, 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 21 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2022 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич