Провадження № 2/750/391/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2022 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі

судді Требух Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Галета Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом КП «Деснянське» Чернігівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , про виселення з службового житла

третя особа Управління (служба) у справах дітей ЧМР,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2021 року до Деснянського районного суду м.Чернігова звернулось КП «Деснянське» Чернігівської міської ради до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В інтересах якої діє ОСОБА_1 , в якому просило суд виселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі службової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно рішення виконавчого комітету міської ради від 02.10.1991 року №292 службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_3 на сім`ю з чотирьох осіб( він, дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_5 ). Службове житло ОСОБА_3 отримав у зв`язку з тим, що з 17.09.1990 року працював в ЖКГ Дснянського району міста Чернігова. ОСОБА_3 вселився у вказану квартиру разом із сім`єю та зареєструвались в ній 03.10.1991 року. Однак, 14.10.1994 року ОСОБА_3 звільнився з ЖКГ Деснянського району міста Чернігова за власним бажанням у порядку ст.. 38 КЗпП України та 18.01.1996 року знявся з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_2 у зв`язку зі зміною місця проживання. У службовій квартирі залишились проживати ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Вподальшому ОСОБА_6 знята з реєстрації у зв`язку зі смертю, ОСОБА_5 у з`язку зі зміною місця проживання. 18.12.2007 року ОСОБА_1 також знявся з реєстрації місця проживання у зв`язку зі зміною місця проживання, однак 01.11.2012 року знову зареєструвався у спірній квартирі. На час звернення до суду в квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 не перебуває у трудових відносинах з позивачем. Відповідачу було запропоновано в добровільному порядку звільнити житлове приміщення, однак останній відмовився.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 04.01.2022 року відкрито провадження у справі.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечують, зокрема посилаючись на те, що він є не обґрунтованим та те, що ані відповідач, ані його малолітня дочка у власності іншого нерухомого майна для проживання не мають, це єдине їх місце проживання.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7 ( сусідка), ОСОБА_8 (сусід), ОСОБА_9 (двоюрідна сестра), ОСОБА_10 ( тітка), які підтвердили факт проживання відповідача та його малолітньої дочки в спірній квартирі.

Сторони в судове засідання 13.12.2022 року не з"явились, позивачем надана заява про розгляд справи за його відсутності.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно рішення виконавчого комітету міської ради від 02.10.1991 року №292 службова двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була виділена ОСОБА_3 на сім`ю з чотирьох осіб( він, дружина ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 , донька ОСОБА_5 ).

Службове житло ОСОБА_3 отримав у зв`язку з тим, що з 17.09.1990 року працював в ЖКГ Дснянського району міста Чернігова.

ОСОБА_3 вселився у вказану квартиру разом із сім`єю та зареєструвались в ній 03.10.1991 року.

14.10.1994 року ОСОБА_3 звільнився з ЖКГ Деснянського району міста Чернігова за власним бажанням у порядку ст.. 38 КЗпП України та 18.01.1996 року знявся з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_2 у зв`язку зі зміною місця проживання. У службовій квартирі залишились проживати ОСОБА_6 , відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . В подальшому ОСОБА_6 28.09.2019 року знята з реєстрації у зв`язку зі смертю, ОСОБА_5 знята з реєстрації 10.02.2000 року у з`язку зі зміною місця проживання. 18.12.2007 року ОСОБА_1 також знявся з реєстрації місця проживання у зв`язку зі зміною місця проживання, однак 01.11.2012 року знову зареєструвався у спірній квартирі. 07.06.2021 року у спірній квартирі була зареєстрована малолітня дочка відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказані факти підтверджуються особовим рахунком (а.с.11).

Як вбачається з матеріалів справи заперечень щодо повторної реєстрації відповідача ОСОБА_1 , який не є працівником позивача, у спірній квартира на постійне місце проживання в 2012 року та його малолітньої дочки в 2021 році з боку позивача не було.

Таким чином вбачається, що ОСОБА_1 у спірній квартирі проживав з 1991 року по 2007 рік та з 2012 року по теперішній час.

Іншого житла, придатного для проживання відповідач та його дочка не мають.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 тривалий час,більше 20 років, користується квартирою АДРЕСА_1 , іншого житла не має.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення (ч. 1). До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2). В ст. 65 ЖК УРСР зазначається, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц сформулювала правову позицію, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Суд констатує, що «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право ОСОБА_1 та його малолітньої дочки ОСОБА_12 на житло шляхом їх виселення без надання іншого житла в ході розгляду даної справи позивачем не доведено та судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи вищевикладене а також те, що право користування позивача вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції, при цьому виселення позивача із спірної житлової кімнати є невиправданим втручанням у його право на повагу до житла, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись статями 81, 141, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач КП «Деснянське» ЧМР (вул. Ак. Павлова, буд. 13, м. Чернігів )

Відповідач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач ОСОБА_11 ( АДРЕСА_2 )

Третя особа Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради ( місто Чернігів вулиця Івана Мазепи 19)

Повне рішення виготовлено 22.12.2022 року.

Суддя Н.В.Требух