Номер справи 220/1447/19
Номер провадження № 2/220/2/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Черняєвої С.П.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

04.06.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування майном шляхом виселення з будинку по АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що будинок по АДРЕСА_1 та земельні паї в КСП «Перемога» Великоновосілківського району, розмірами в умовних кадастрових гектарах, належить на праві приватної власності їй та третій особі ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 . В свою чергу, ОСОБА_5 отримав у спадщину все майно, що належало його померлим батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а саме будинок по АДРЕСА_1 та земельні паї.

Після набуття права на спадщину після смерті ОСОБА_5 , вона та третя особа ОСОБА_4 мали наміри користуватися та розпоряджатися житловим будинком у с. Шевченко, розпочати ремонт. Але вони позбавлені такої можливості, оскільки в будинку без жодних правових підстав мешкає відповідач ОСОБА_3 . Померлий ОСОБА_5 дозволив своїй сестрі ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), мешканці м. Курахове користуватися будинком, в якому до смерті мешкали батьки, платив гроші на утримання та поточний ремонт будинку. Після смерті ОСОБА_5 вона та третя особа ОСОБА_4 , як власники будинку, такого дозволу не давали ані ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), яка померла через 9 місяців після смерті свого брата ОСОБА_5 , ані її дітям, в тому числі ОСОБА_3 . Вона неодноразово вимагала від відповідача звільнити будинок, оскільки той потрібен їй для використання її родиною, однак відповідач не бажає звільняти приміщення. На даний час користуватися та розпоряджатися своїм майном у неї немає можливості. При цьому договір найму з відповідачем не укладався і він має житло у м. Курахове Донецької області, де і зареєстрований.

Ухвалою суду від 10.06.2019 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18.10.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання рішенням законної сили у іншій справі.

07.11.2019 р. відповідачем подана заява про відвід судді.

Ухвалою суду від 11.11.2019 р. зупинено провадження у справі та передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку передбаченому ст. 33 ЦПК України питання про відвід головуючого судді Яненко Г.М.

Ухвалою суду від 13.11.2019 р. вирішено питання про самовідвід головуючого судді Яненко Г.М.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи від 13.11.2019 р. справа передана в провадження судді Фисун Л.М.

Ухвалою суду від 15.11.2019 р. справа прийнята до провадження суддею Фисун Л.М., відновлено провадження у справі зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 13.11.2019 р. виправлено описку в ухвалі Великоновосілківського районного суду Донецької області від 15.11.2019 р.

22.11.2019 р. відповідачем ОСОБА_3 подана апеляційна скарга на ухвалу суду від 18.10.2019 р. про відмову у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 02.12.2019 р. апеляційну скаргу повернуто заявникові.

Ухвалою суду від 19.12.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.12.2019 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 19.12.2019 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суд від 27.02.2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача про скасування арешту, накладеного ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 31.11.2018 року у справі № 220/2381/16-ц.

Ухвалою суду від 11.08.2020 р. задоволено клопотання представника відповідача про поновлення строку для звернення з клопотанням про витребування доказів та про витребування доказів.

Ухвалою суду від 21.08.2020 р. задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 28.09.2020 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача провідвід секретаря судового засідання Черняєвої С.П.

Ухвалою суду від 28.09.2020 р. задоволено клопотання представника відповідачапро зупинення провадження у справі до вирішення та набрання законної сили рішенням у справі №220/2381/16-ц.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 24.09.2021 р. справу розподілено судді Якішиній О.М.

Ухвалою суду від 16.11.2021 р. поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 07.12.2021 р.

Ухвалами суду від 07.12.2021 р. відмовлено у задоволенні клопотань відповідача про витребування доказів та у поверненні до стадії підготовчого провадження.

Ухвалами суду від 06.01.2022 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та про відвід судді.

Позивач ОСОБА_2 та третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Будучи допитаним в судовому засіданні 07.12.2021 р., позовні вимоги не визнав. Пояснив, що спірний будинок належав його бабці ОСОБА_10 і, оскільки позивач та третя особа незаконно отримали будинок у спадщину, вважає, що має законне право на проживання у ньому. Зазначив, що проживає у будинку по АДРЕСА_1 з 1995 року, після смерті баби, оскільки за будинком потрібен був догляд, і на той час в ньому проживала його мати ОСОБА_8 . Не заперечував факт наявності у нього іншого житла, де він зареєстрований у встановленому законом порядку, проте зазначив, що у спірному будинку він проживає, щоб мати можливість себе забезпечувати.

Представник відповідача адвокат Стеценко Ю.В. позовні вимоги також не визнав, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_2 не володіє земельною ділянкою, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями за адресою: АДРЕСА_1 . Також відсутні докази щодо володіння спадкодавцем ОСОБА_5 земельною ділянкою за вказаною адресою, а тому вимоги ОСОБА_2 щодо захисту права власності на садибу є безпідставними. Частка ОСОБА_2 щодо житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами не виділена в натурі і не створює окрему садибу, або житловий будинок, або домоволодіння, не надано ні договору, укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про порядок володіння та користування спільним майном, ні рішення суду про виділ у натурі частки ОСОБА_2 . Отже, вважає, що немає окремого об`єкта нерухомого майна, належного позивачу, щодо якого вона може заявити позовні вимоги про усунення користування ним. При цьому позивач не заявляє позовні вимоги про усунення користування 1/2 частиною житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. А якби заявила, то ці вимоги не можуть бути задоволені, бо ця частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами не виділена в натурі і її не можна ідентифікувати. Відповідач ОСОБА_3 проживає у будинку, який збудував його дід ОСОБА_6 у 1960-х роках. Після смерті ОСОБА_6 27.12.1986 ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2 було оформлено за бабою ОСОБА_3 - ОСОБА_11 . Батьком чоловіка позивачки - ОСОБА_5 був ОСОБА_6 , який помер у 1986 році. У будинку, який збудував ОСОБА_6 у 1960 роках, після смерті ОСОБА_6 залишилась проживати мати її чоловіка ОСОБА_11 , яка оформила право власності на домоволодіння. Разом із ОСОБА_11 проживала її донька ОСОБА_8 . Після смерті ОСОБА_11 із дозволу ОСОБА_5 у будинку проживали ОСОБА_8 і її син ОСОБА_3 . Зазначив, що позивач не надала до суду акт про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку, акт комісії про прийняття будинку як об`єкта будівництва і введення його в експлуатацію, а також не може пояснити відсутність доказів про прийняття до експлуатації будинку, начебто збудованого ОСОБА_5 . Позивачка також не надала доказів внесення кимось виправлень у заяві ОСОБА_5 до Андріївської сільської ради від 08.09.2004 р. щодо року побудови будинку. Вважає, що копії договорів про користування електричною енергією від 03.07.2008 р. і 08.05.2014 р. за адресою АДРЕСА_1 , споживачем у яких указана мати позивача - ОСОБА_8 , підтверджують її факт проживання та незаконність набуття ОСОБА_5 права власності на домоволодіння. ОСОБА_8 почала жити у будинку, належному ОСОБА_11 до часу смерті останньої у 1995 р. і продовжувала жити до своєї смерті у 2015 р. Відповідач ОСОБА_3 почав проживати у цьому будинку з середини 1990-років і має право проживати у будинку, власником якого була його баба ОСОБА_11 . Ніяких встановлених законом перешкод для цього нема. Спадщина ОСОБА_11 не визнана відумерлою. З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Додав, що судовими витратами відповідача ОСОБА_3 є витрати на правничу допомогу, які здійснюються відповідно до договору про надання правової (правничої) допомоги, а також поштові витрати. Розмір гонорару адвоката не є фіксованим, його встановлено договором про надання правової (правничої) допомоги, складається із вартості участі адвоката у судовому засіданні у режимі відеоконференції - 1600 грн. за одне засідання, інша робота адвоката (підготовка необхідних процесуальних документів (заяв, клопотань, скарг тощо), ознайомлення із матеріалами справи, складання і направлення листів, запитів, звернень тощо) - 500 грн. за 1 годину роботи. Орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу становить 30000 грн.

Суд, вислухавши відповідача та його представника, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги позивача ОСОБА_2 такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.05.2016 року державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори Островерховою О.А., зареєстроване в реєстрі за № 504.

Власником іншої Ѕ частини зазначеного будинку є третя особа на стороні позивача ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.05.2016 року державним нотаріусом Курахівської державної нотаріальної контори Островерховою О.А., зареєстроване в реєстрі за № 505.

Судом також встановлено, і визнається відповідачем та його представником, що в будинку АДРЕСА_1 без згоди власників тривалий час проживає відповідач ОСОБА_3 .

Факт проживання відповідача у спірному будинку також підтверджується листом Андріївської сільської ради № 719 від 05.11.2018 р., а також наданими відповідачем довідкою Андріївської сільської ради від 15.06.2016 р. та актом № 351 від 09.03.2016 р. про встановлення факту проживання ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно доданої до позову заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 26.05.2017 р. та листа Андріївської сільської ради № 719 від 05.11.2018 р., позивач зверталась до сільської ради з питання виселення відповідача з належного їй домоволодіння.

Оцінивши надані сторонами докази, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено його право на проживання в будинку, який належить позивачу та третій особі.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надані відповідачем докази, як то лист Андріївської сільської ради № 689 від 08.06.2017 р., копії свідоцтв про народження відповідача ОСОБА_3 , зміну ним прізвища, про народження ОСОБА_12 , її одруження та смерть, акт про встановлення факту проживання від 09.03.2016 р. ОСОБА_8 , довідки УПФУ в Мар`їнському районі від 06.12.2016 р. та 06.12.2017 р. про призначення ОСОБА_8 пенсії за віком, свідоцтво про право особистої власності ОСОБА_10 від 04.02.1988 р., копії свідоцтва про її смерть, акт надання висновку про місце розташування домоволодіння у с. Шевченко від 11.04.2016 р., листи Андріївської сільської ради № 461 та № 462 від 11.04.2016 р. щодо зміни назви вулиць та нумерації будинків, рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 13.10.2016 року про встановлення факту родинних відносин відповідача з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , договори про право користування електричною енергією на ім`я ОСОБА_8 від 03.07.2008 р. та 08.05.2014 р., копії сторінок книги по господарського обліку, а також копії інвентаризаційної та реєстраційної справ на спірний будинок, суд вважає неналежними, оскільки вони не підтверджують законності підстав проживання відповідача у будинку АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи своє право на проживання у спірному будинку, відповідач посилається на незаконність отримання його у власність ОСОБА_5 (чоловіком позивача ОСОБА_2 та батьком третьої особи ОСОБА_4 ) та фактично оспорює право позивача на нього.

Разом з тим, питання законності отримання позивачем та її померлим чоловіком права власності на спірний будинок виходить за межі позовних вимог і не є предметом розгляду у даній справі. Крім того, даним доводам була надана оцінка у рішеннях судів апеляційної та касаційної інстанцій у інших справах за позовом відповідача ОСОБА_3 .

Так, рішенням апеляційного суду Донецької області від 25.10.2016 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 15.03.2018 року, у задоволені позову ОСОБА_3 про визнання дій Андріївської сільської ради незаконними та скасування рішення Андріївської сільської ради від 28.09.2004 року, записів Погосподарських книг Андріївської сільської ради за 2001-2005 роки за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за 2006-2010 роки за особовим рахунком НОМЕР_2 , за 2011-2015 роки за особовим рахунком за 710, скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_5 , скасування державної реєстрації права власності, скасування свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 відмовлено.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 14.06.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, Великоновосілківської державної нотаріальної контори Донецької області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , відділ реєстрації Великоновосілківської селищної ради Великоновосілківського району Донецької області, Курахівська державна нотаріальна контора Донецької області, Великоновосілківська районна державна адміністрація Донецької області про визнання недійсними нотаріальних дій, державного акту, свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно-земельну ділянку.

Постановою Донецького апеляційного суду від 03.11.2021 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Великоновосілківської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , відділ реєстрації Великоновосілківської селищної ради, Курахівська державна нотаріальна контора Донецької області, Комунальне підприємство «Великоновосілківське районне бюро технічної інвентаризації» про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання незаконним рішення, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності у порядку спадкування.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, позивач є законним співвласником будинку АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Виходячи з положень статей 16, 391 ЦК України, власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 та 383 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло не є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно здійснюється «згідно із законом», переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача з житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Судом встановлено, що відповідач має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , в якому за ним зберігається право користування житлом, що підтверджено самим відповідачем під час розгляду справи.

Сторони спільним побутом не пов`язані, вони не є членами однієї сім`ї.

Як пояснив відповідач в судовому засіданні, він вселився в спірний будинок після смерті бабусі ОСОБА_10 , яка була першим власником будинку. Судом також встановлено, що нові власники - позивач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 також не давали згоди на вселення відповідача, що останнім і не оспорюється. Отже, відповідач самовільно вселився в будинок, який належить на праві власності позивачу та третій особі, без встановлених законом підстав, а тому не набув право користування спірним житлом.

Виходячи із балансу інтересів сторін, суд вважає, що захисту підлягає право позивача мирно володіти своєю власністю. При цьому суд враховує, що відповідач має житло у вигляді квартири, де він у встановленому законом порядку зареєстрований, і у разі виселення зі спірного будинку не набуде статусу безхатченка, оскільки він забезпечений житлом.

Відтак право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини 2 статті 406 ЦК України шляхом його виселення без надання іншого житлового приміщення.

З зазначених вище підстав суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо відсутності у позивача права на звернення до суду з даним позовом. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що право власності позивача на частину домоволодіння не позбавляє її права на захист своїх порушених прав.

Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна із сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматись принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд вважає обсяг вмотивування судового рішення достатнім для його прийняття.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 223, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 належним їй майном та виселити ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 27.12.2022 р.

Суддя О.М. Якішина