Справа № 462/1237/20 Головуючий у 1 інстанції: Постигач О.Б.
Провадження № 22-ц/811/2367/20 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Постигач О.Б. від 2 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 02 червня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема зазначає, що позивачка з 1997 року проживає в квартирі, яка належала її матері - ОСОБА_4 на підставі ордера № 11181 від 11.09.1975., яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Зазначена квартира ніколи не була приватизована. Відповідно після її смерті, апелянт звернулась до нотаріуса для отримання спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі № 58929975 та свідоцтвом про право на спадщину від 14.05.2020 року, виданим приватним нотаріусом Сосновською О.Я., які додано до апеляційної скарги. Зважаючи на викладені обставини, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права до даних правовідносин, а саме положення ст. ст. 391, 396, 405 Цивільного кодексу України, які передбачають усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, яке приватизоване та відповідно здійснено державну реєстрацію прав на таке майно, оскільки на думку апелянта, до даних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. ст. 64, 71, 72 Житлового кодексу УРСР, так як в її випадку, квартира, в якій зареєстрований Відповідач, ніколи не була приватизована, а користування нею здійснювалося на підставі відповідного ордеру, який видавався на підставі положень Житлового кодексу УРСР.

В судове засідання відповідач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від ньог до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 41 Конституції України, ст.ст. 12, 80, 81, 89, ч. 1 ст.95, ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 317, 319, 321, 331, 391, 396, 405 ЦК України, ч.3 ст. 3, ст.19 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. п.6, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , матері позивачки, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку ЛКП «Сигнівка» від 23.01.2020 року №910 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідач з 2001 року у вказаній квартирі не проживає, що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка» №5 від 13.02.2020 року та від 24.04.2020 року. Позивачка з 1997 року і по даний час зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала її матері ОСОБА_4 . На час смерті матері позивачка проживала разом з нею у вказаній квартирі, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Проте ОСОБА_1 не надано правовстановлюючих документів, що підтверджують її право власності на квартиру, зокрема свідоцтва про право на спадщину та інші, а отже не доведено, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи; обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; обставини, які суд вважав встановленими - не доведені.

26.02.2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просила: визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Заявлені позовні вимоги мотивувала тим, що вона проживає на АДРЕСА_1 , яка належала її матері ОСОБА_4 на підставі ордера № 11181 від 11.09.1975., яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. У вказаній квартирі позивач проживає разом із чоловіком та сином. Згідно довідки №910 від 23.01.2020 року з місця проживання про склад сім`ї та прописку вказано, що в квартирі також зареєстрований її брат ОСОБА_3 , проте у спірній квартирі відповідач з 2001 року не проживає, його особистих речей в квартирі немає, хоча перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не чинить. ОСОБА_3 не надає допомогу на утримання житла, не сплачує комунальні послуги, а його реєстрація унеможливлює оформлення позивачкою субсидії та створює інші перешкоди у користуванні житлом.

Як вбачається з матеріалів справи, основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 на підставі Ордеру №11181 від 11.09.1975 року була мати позивачки ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 11.11.2019 року (а.с. 9).

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку ЛКП «Сигнівка» від 23.01.2020 року № 910 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 13). Із вказаної довідки та пояснень позивачки, також, вбачається, що квартира належить до державного житлового фонду, не приватизована.

З актів ЛКП «Сигнівка» №5 від 13.02.2020 року та від 24.04.2020 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , але фактично не проживає там з 2001 року (а.с. 8, 52).

Позивачка позов мотивує тим, що вона проживає в квартирі на вул. С. Петлюр и , яка була отримана її матір`ю ОСОБА_4 для проживання на підставі ордера № 11181 від 11.09.1975., яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. У вказаній квартирі позивач проживає разом із чоловіком та сином. Також, у вказаній квартирі зареєстрований її брат ОСОБА_3 , проте у спірній квартирі відповідач з 2001 року не проживає, у квартиру не з`являється, як пояснив виїхав у 2001 році за кордон, його особистих речей в квартирі немає, хоча перешкод у користуванні квартирою відповідачу ніхто не чинить. ОСОБА_3 не надає допомогу на утримання житла, не сплачує комунальні послуги, а його реєстрація унеможливлює оформлення позивачкою субсидії та створює інші перешкоди у користуванні житлом.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно з ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

У відповідності до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, згідно вимог статтей 71, 72 ЖК Української РСР є підстави вважати, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16.

Як вбачається із матеріалів справи будь-яких поважних причин тривалого, більше шести місяців (у період з 2001 року по даний час) непроживання у квартирі відповідача не встановлено. З пояснень позивачки вбачається, що такий перебуває за кордоном більше двадцяти років, що свідчить про те, що відповідач втратив інтерес до вказаного житла та таке не є і не може бути його місцем проживання, яке слід вважати він фактично змінив та втратив зв`язок із даним, спірним житлом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, помилково виходив з того, що позивачкою не доведено, що вона є власницею квартири.

Однак, як вказано вище спірна квартира не перебуває у приватній власності, а є державною власністю та мати позивачки ОСОБА_6 була основним квартиронаймачем такої на підставі Ордеру №11181 від 11.09.1975 року.

Відповідно на даний час позивачка є квартиронаймачем у такій, здійснює догляд за нею, сплачує комунальні послуги.

Враховуючи те, що позивачка є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 ; те, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаній квартирі з 2001 року, що створює перешкоди для позивачки у реалізації нею ряду прав та інтересів, створює незручності та додаткові обов`язки як для квартиронаймача, зокрема, така змушена сплачувати додаткові кошти за одну особу при сплаті комунальних послуг, не може користуватися пільгами за користування житлом, переоформити рахунки за сплату комунальних послуг, тощо, - слід вважати, що даний позов поданий належним позивачем та позивачка вправі заявляти вимоги на захист своїх прав та інтересів про визнання відповідача особою, що втратила право на користування житлом, хоч така і не є власницею квартири, як помилково вважав суд, а, також, слід вважати, що будучи відсутнім у квартирі більше шести місяців без поважних причин, відповідач втратив право користування вказаним житлом.

Зважаючи на вказане, апеляційну скаргу слід вважати обґрунтованою та таку задовольнити. Рішення ж Залізничного районного суду м.Львова від 02 червня 2020 року слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 02 червня 2020 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 червня 2022 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Ю.Р. Мікуш

Т.І. Приколота