Справа № 309/4327/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря Кекерчень М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 31 травня 2021 року (у складі судді Савицького С.А.) за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Хустської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Хустської районної державної адміністрації, про відібрання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у грудні 2016 р. (а.с.3-4).

Просив позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування позовних вимог указав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у його доньки (відповідач) народився син (його онук) ОСОБА_2 . Оскільки відповідач не перебувала в шлюбі, то відомості про батька дитини були записані зі слів матері.

Із 2008 р. відповідач залишила свою дитину та виїхала до Чеської Республіки. Позивач разом із своєю дружиною самі займаються вихованням і утриманням свого онука сина відповідачки.

Ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків виражається у тому, що вона не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, його навчанням, не забезпечує медичного догляду, не спілкується із дитиною узагалі.

Відповідач свідомо нехтує своїми обов`язками щодо утримання і виховання своєї дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

У травні 2017 р. ОСОБА_1 подала зустрічний позов (а.с.34-36).

Просила відібрати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від бабусі ОСОБА_3 і дідуся ОСОБА_2 та передати дитину матері ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог указала, що відповідачі, тобто батьки позивача за зустрічним позовом, добровільно погодилися доглядати її сина та їх онука, за тих умов, що вона буде їх утримувати, що позивач за зустрічним позовом і робила. Протягом багатьох років вона матеріально допомагала своїм батькам, знаючи, що вони виховують її дитину.

Наразі відповідачі утримують її сина неправомірно, без жодної правової підстави.

Рішенням Хустського районного суду від 31 травня 2021 р. первісний позов ОСОБА_2 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав щодо її малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і прийняти нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-висновок органу опіки та піклування Хустського РДА від 13.09.2017 р. про неможливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її неповнолітнього сина ОСОБА_2 є вірним і обґрунтованим, а висновки суду першої інстанції про наявність підстав для позбавлення її батьківських прав зроблені на припущеннях;

-відповідачі за зустрічним позовом створюють перешкоди мамі дитини у вихованні останньої та не дійшли з нею спільного рішення щодо участі у вихованні дитини;

-через неправомірні дії відповідачів за зустрічним позовом мати дитини позбавлена можливості вільно бачитися зі своїм сином, спілкуватися із ним і брати участь у його вихованні.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісних позовних вимог скасуванню, а в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог залишенню без змін, із таких мотивів.

Задовольняючи первісний позов про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд констатував, що вона не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітнього ОСОБА_2 , не спілкується із дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересів до його внутрішнього світу, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини.

Суд вважає , що з боку ОСОБА_1 , мала місце винна поведінка, яка проявилась у свідомому ухиленні нею від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі заходи, які були вчинені ОСОБА_1 , були вже після пред`явлення до неї позовних вимог, а тому не можуть розцінюватись судом як належне виконання нею обов`язків по відношенню до свого сина.

Відтак, вимога про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав є обґрунтованою.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про відібрання дитини, суд констатував, що задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, виключає задоволення вимоги про відібрання дитини та передачу її матері.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно доцільності позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно свого сина, оскільки вони суперечать обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 08.02.2005 р. виконкомом Сокирницької сільської ради Хустського району Закарпатської області. (а.с.10).

На час розгляду справи в суді малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає із позивачем ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_3 , які є його дідусем і бабусею. Дана обставина стверджена актами депутата Сокирницької сільської ради Хустського району Потрогош С.В. від 23.12.2015 р. і 07.12.2016 р. (а.с.11, 12).

Як убачається із матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_2 , 2005 р. народження, знаходиться на вихованні та утриманні дідуся ОСОБА_2 та бабусі ОСОБА_3 , що стверджується характеристикою із Сокирницької ЗОШ І ІІІ ст. Хустського району, згідно з якою за період навчання ОСОБА_2 , 2005 р. народження, останнім часом його вихованням і навчанням займаються батьки ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позаяк мама знаходиться за кордоном на заробітках. (а.с.3).

Із висновку органу опіки та піклування Хустської РДА №01-9/1311 від 13.09.2017 р. про можливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її сина ОСОБА_2 вбачається, що виїзд за кордон матері дитини зумовлені життєвими обставинами (відсутність роботи, неможливість належним чином утримувати дитину, бажання покращити соціально-економічне становище), а не відмовою матері від своєї дитини та виконання обов`язків, покладених на неї чинним законодавством.

Комісія із питань захисту прав дитини райдержадміністрації прийняла рішення про неможливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітнього сина, а тому орган опіки та піклування Хустської РДА прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітнього сина ОСОБА_2 є неможливим та таким, що суперечить інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Указані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох із урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Факт перебування мами дитини за межами країни не може розцінюватися як ухилення її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Сторонами не заперечується те, що відповідач за первісним позовом виїхала працювати за кордон. У той же час позивач за первісним позовом не звертався до ОСОБА_1 у період із 2008 р. по 2016 рр. із вимогою про сплату аліментів на дитину у зв`язку з тим, що її син повністю перебуває на утриманні дідуся і бабусі.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача за первісним позовом батьківських прав, суд не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав відносно сина, позивачем не надано, а тому суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення батьківських прав.

Тим паче, у матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування Хустської райдержадміністрації від 13.09.2017 р. про неможливість позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її сина, позаяк це буде суперечити інтересам дитини (а.с.57-59).

Із обставин справи не вбачається необхідності застосування до відповідача за первісним позовом такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам, особливо матері, щодо дитини на її виховання, доцільність вжиття якого органом опіки та піклування не встановлено.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем за первісним позовом факту злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина та не врахував, що поведінка відповідача за зустрічним позовом свідчить про її бажання та спроможність виконувати батьківські обов`язки, що, у свою чергу, не дає підстав вважати, що позбавлення її батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання дитини колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У рішенні від 11 липня 2017 р. у справі М. С. проти України (заява № 2091/13), та в п. 100 рішення від 16 липня 2015 року Мамчур проти України (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

За приписами ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відповідно до ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На момент розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції, сину позивача за зустрічним позовом виповнилося 17 р., і відповідно до вимог матеріального закону та з огляду на соціальний аспект, син ОСОБА_1 у своєму віці, вправі сам обирати місце свого проживання, а тому позов про відібрання дитини, якій виповнилося 17 років, є безпідставним.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові за безпідставністю вимог. Решту рішення суду першої інстанції належить залишити без змін.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Рішення Хустського районного суду від 31 травня 2021 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 скасувати та у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Хустської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовити.

3.Решту рішення Хустського районного суду від 31 травня 2021 року залишити без змін.

4.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 копійок у відшкодування судового збору.

5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

6.Повне судове рішення складено 28 липня 2022 р.

Судді: