справа № 369/849/18 головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
провадження № 22-ц/824/9563/2022 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2022 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Лобоцької В.П.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договорів недійсними,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 борг у розмірі 315 000 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та ОСОБА_3 22 квітня 2005 року укладено договір позики на суму 350 000 доларів США, які останній зобов`язувався повернути до 01 травня 2007 року, про що складено розписку. У разі неможливості повернути кошти, ОСОБА_3 зобов`язувався відшкодувати борг майном, що належить йому та його дружині ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності: домоволодіння по АДРЕСА_1 ). Частково ОСОБА_3 погасив борг: 20 березня 2010 року - 15 000 доларів США, 06 лютого 2013 року - 10 000 доларів США, квітня 2015 року - 10 000 доларів США. На вимогу позивача 06 січня 2017 року ОСОБА_3 підтвердив наявний борг в розмірі 315 000 доларів США та зобов`язався його сплатити до 30 квітня 2017 року, про що написав розписку. Разом з тим, відповідач порушив умови договору та отримані грошові кошти в борг не повернув, при цьому уникає будь-яких зустрічей. На час звернення до суду загальна заборгованість становить 315 000 доларів США. Позивач зазначив, що грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на будівництво житлового будинку в с. Білогородка, тому дружина ОСОБА_1 також несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визнати недійсним договір позики від 22 квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на суму 350 000 доларів США у формі розписки; визнати недійсним договір позики від 06 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на суму 315 000 доларів США у формі розписки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір позики є безгрошовим, оскільки ОСОБА_5 не мав таких фінансових збережень. А ОСОБА_3 не мав підстав для взяття у борг такої суми коштів, оскільки подружжя мало власні збереження, що підтверджується договорами банківського вкладу. Зважаючи на це, договори позики від 22 квітня 2005 року та від 06 січня 2017 року (написані розписки) є фіктивними. ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, оскільки знали про наявність зареєстрованого шлюбу та необхідність отримання або усної, або письмової її згоди на укладення договору позики на таку суму. Натомість, ними проігноровано вимоги законодавства, а тому договір може бути визнаний судом недійсним. Крім того, вартість житлового будинку є значно меншою (близько 92 000 доларів США), ніж отримані ОСОБА_3 грошові кошти за розпискою в борг в сумі 350 000 доларів США. При цьому, всі кошти, вкладені у будівництво, вона знаходила самостійно, в тому числі кошти залучені від продажу її власної квартири. Позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 31 грудня 2003 року. У листопаді 2015 року вона зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який залишений без задоволення. Саме після цього судового рішення, вони почали проживати окремо. І лише за рішенням суду від 09 листопада 2017 року шлюб був розірваний.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість в розмірі 315 000 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що в деклараціях ОСОБА_3 не міститься підтвердження про отримання в позику будь-яких коштів. Також, при розгляді справи в суді першої інстанції на запитання в якому місті була написана розписка, представники відповідача зазначили Київ або Київська область, проте, 06 січня 2017 року ОСОБА_3 був в Луганській області, що знову ж таки свідчить про фіктивність розписок. При вирішенні справи по суті, судом першої інстанції були встановлені обставини, які жодним з відповідачів за зустрічним позовом не були доведені, а саме щодо фінансової неспроможності ОСОБА_5 та його можливостей надання у позику. Отже, дії відповідачів за зустрічним позовом є недобросовісними та спрямовані на порушення прав та законних інтересів позивача за зустрічним позовом. Крім того, визнання ОСОБА_3 первісних позовних вимог є ще однією змогою покласти відповідальність на ОСОБА_1 для позбавлення її можливості отримати належну їй частку в спільному майні подружжя. Також, факт ухилення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від проведення експертизи, відсутність інших належних та допустимих доказів на спростування обставин, свідчить про укладення договорів, які за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України (правовий висновок Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №201/374/15-ц).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інтонації в частині часткового задоволення позову через порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення в цій частині, яким первісний позов задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує про те, що задовольняючи частково позов ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок з повернення боргу має нести лише відповідач ОСОБА_3 , який є позичальником за цим договором, на день ухвалення рішення боргу не повернув і не подав доказів на підтвердження укладення договору позики за письмовою згодою ОСОБА_1 та використання позичених коштів в інтересах сім`ї. Проте, з такими висновками суду першої інстанції апелянт не погоджується. Про позичання та використання ОСОБА_3 коштів в інтересах сім`ї свідчать ряд обставин та докази, що містяться в матеріалах справи. Проте, суд першої інстанції, не перевіривши вказані доводи і належним чином не дослідивши подані сторонами докази, дійшов помилкового висновку про недоведеність факту укладання договору позики в інтересах сім`ї. З огляду на декларації ОСОБА_3 , непрацюючу дружину та відсутність будь-яких доказів на підтвердження фінансової спроможності подружжя побудувати за власні кошти будинок у 2004-2006 роках вартістю більше 400 000 доларів США, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо відсутності в матеріалах справи доказів наявності фінансових труднощів у подружжя при будівництві домоволодіння. Виникнення у 2007 році після завершення будівництва, у подружжя банківських вкладів може свідчити лише про походження цих коштів саме від позики. Висновок суду про походження цих коштів від заощаджень подружжя, в порушення вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, ґрунтується на припущеннях, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності будь-яких заощаджень у подружжя в період придбання та будівництва домоволодіння. З огляду на фактичні обставини в даній справі та наявні в матеріалах справи докази, отримані ОСОБА_3 кошти за договором позики були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на будівництво спільного сумісного домоволодіння та господарських споруд, їх внутрішнє і зовнішнє оздоблення, підведення комунікацій, благоустрій прибудинкової території, купівлю меблів, побутової техніки та інших предметів інтер`єра, які також є предметом поділу між колишнім подружжям в іншій цивільній справі. ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження використання позичених коштів ОСОБА_3 в його особистих інтересах та доказів того, що домоволодіння було збудовано та оздоблено за інші ніж позичені кошти. Водночас, матеріали справи містять докази того, що грошові кошті, отримані в позику, витрачені в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи те, що позичальник ОСОБА_3 уклав договір позики в період шлюбу з ОСОБА_1 , отримані кошти за вказаним договором використані в інтересах сім`ї - будівництво та облаштування спільного сумісного домоволодіння, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо отриманих в позику коштів, заборгованість за договором позики підлягає стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 22 квітня 2005 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 350 000 доларів США із строком повернення до 01 травня 2007 року, про що сторони склали відповідну письмову розписку.

06 січня 2017 року ОСОБА_3 написав розписку, якою визнав наявність непогашеного боргу в розмірі 315 000 доларів США і зобов`язався повернути борг до 30 квітня 2017 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено використання грошових коштів, наданих в борг ОСОБА_3 , саме в інтересах сім`ї. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за зустрічним позовом не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 вказує про те, що 22 квітня 2005 року ОСОБА_3 позичив у нього грошові кошти в розмірі 350 000 доларів США із строком повернення до 01 травня 2007 року, про що сторони склали відповідну письмову розписку. Станом на момент звернення до суду з позовом заборгованість за розпискою складала 315 000 доларів США, яку було визнано відповідачем ОСОБА_3 .

При цьому, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 зазначає, що отримані у борг кошти були використані в інтересах сім`ї, а, відтак, вказана сума заборгованості повинна бути стягнута з обох відповідачів солідарно, оскільки на момент укладення договору він з відповідачем ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, ні відповідачем ні позивачем не доведено факту використання отриманих у борг коштів саме в інтересах сім`ї. В матеріалах справи зазначені докази відсутні, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції. Факт співпадіння процесу будівництва з написанням розписки від 22 квітня 2005 року не може автоматично ототожнюватись з даною обставиною. Подані чеки, квитанції, видаткові накладні не доводять цього, оскільки з них не можливо беззаперечно встановити як платника, так і джерело походження коштів, сплачених за придбання матеріалів чи послуг. Також не підтверджено використання придбаних матеріалів, у відповідності до наданих суду квитанцій та товарних чеків, саме для будівництві житлового будинку в с. Білогородка.

Окрім того, відповідно до ч. 2,3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

В матеріалах справи не міститься доказів обізнаності відповідача ОСОБА_1 про укладення спірного договору позики, що за відсутності доказів використання зазначених коштів в інтересах сім`ї виключає її зобов`язання повертати отримані її колишнім чоловіком кошти.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не зміг навести суду доказів обізнаності ОСОБА_1 про отримання у борг такої значної суми коштів.

Відсутність обізнаності відповідача ОСОБА_1 про отримання її колишнім чоловіком зазначених коштів у борг свідчить надана суду позовна заява ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, подана ним до Києво-Святошинського районного суду Київської області в червні 2018 року, в якій він зазначив, що кошти в сумі 350 000 доларів США були позичені ним особисто і його дружина не знала про зазначену позику (а.с. 275, т. 1).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за умови відсутності доказів використання позичених ОСОБА_3 коштів в інтересах сім`ї, покладення на відповідача ОСОБА_1 солідарного обов`язку з повернення отриманих ОСОБА_3 коштів виключається.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості за договором позики у розмірі 315 000 доларів США та відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з обох відповідачів солідарно.

Оскаржуючи рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 вказує про те, що договори позики є фіктивними та просила суд визнати вказані договори недійсними.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс 18).

Як вбачається з матеріалів справи, умовами домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , викладеними в розписці, сторони договору позики узгодили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, уклався сторонами у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається сторонами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторони однаково розуміють значення, умови договору, його природу та правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються даним договором, сторони свідчать, що договором визначено всі істотні умови, про що свідчить особисто надана відповідачем ОСОБА_3 розписка позивачу ОСОБА_5 . Факт укладення договору, погодження істотних умов між сторонами договору, не оспорювалось ними ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, сторони при укладанні договорів, були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладених договорів.

Положеннями статті 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Поряд з цим, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св 18).

У відповідності до вимог ст. 65 СК України сторонами не доведено факту укладення договору позики з метою отримання коштів у борг з подальшим їх використанням в інтересах сім`ї, а, відтак, відсутні підстави визнавати зазначені договори позики недійними.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводами апеляційних скарг не спростовані, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , поданої представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне рішення суду складено 22 грудня 2022 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.