Справа № 155/1701/21 Головуючий у 1 інстанції: Сметана В. М.
Провадження № 22-ц/802/680/22 Категорія: 53 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення відшкодування, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 травня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Покликався на те, що 25 травня 2021 року, близько 22 години 30 хвилин, сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме водій ОСОБА_3 , керуючи сідловин тягачем марки RENAULT RVI, номерний знак НОМЕР_1 , із напівпричепом марки «Fruehauf», номерний знак НОМЕР_2 , під час руху зі сторони міста Луцька до міста Львова, по автодорозі Н-17 сполученням Луцьк-Радехів-Львів, неподалік нерегульованого перехрестя, а саме повороту до села Коршів, скоїв наїзд на його матір ОСОБА_4 , внаслідок чого остання від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події.

Позивач також вказував, що за фактом ДТП, 26 травня 2021 року були внесені відомості до ЄРДР за №0001296 та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яке постановою слідчого Головного управління Національної поліції у Волинській області від 30 липня 2021 року, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях водія вантажного автомобіля ОСОБА_3 .

Оскільки, цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 , на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ВУСО», згідно полісів №200861494, №200861623, то позивач звертався до страхової компанії з письмовою заявою про виплату йому страхового відшкодування як сину померлої потерпілої ОСОБА_5 у розмірі 76350 грн, а саме, відшкодування моральної шкоди 72000 грн та 4350 грн витрат на поховання.

Однак, листом від 03 листопада 2021 року ПрАТ «СК «ВУСО» відмовило йому у виплаті страхового відшкодування, зіславшись на вимоги ст.32.1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути на свою користь з ПрАТ «СК «ВУСО»: страхове відшкодування в розмірі 76350 грн; пеню в розмірі 995 грн 69 коп.; 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 175 грн 71 коп. та понесені ним судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 12 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що відсутність вини у діях завдавача шкоди водія забезпеченого транспортного засобу, звільняє його від відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а дана ДТП не є страховим випадком, а тому у страховика не виникає обов`язок виплатити страхове відшкодування позивачу, за завдану забезпеченим транспортним засобом шкоду, яка пов`язана зі смертю його матері.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», вважаючи доводи скарги безпідставними, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії водія забезпеченого транспортного засобу ОСОБА_3 , не були визнані неправомірними, він не мав технічної можливості уникнути ДТП, яка, на думку суду, була спровокована поведінкою на проїзній частині дороги самої потерпілої пішохода ОСОБА_4 , яка порушила Правила дорожнього руху, що свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності страхової компанії.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна.

Встановлено, що , що 25 травня 2021 року, близько 22 години 30 хвилин, поблизу села Коршів, Луцького району, Волинської області ОСОБА_3 , керуючи сідловин тягачем-С марки «RENAULT RVI», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 із напівпричепом марки «Fruehauf», державний номерний знак НОМЕР_2 , і здійснюючи рух у напрямку міста Львів по автодорозі Н-17 сполученням «Луцьк-Радехів-Львів», скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події.

Як убачається з наявного в матеріалах справи товарного чеку від 26 травня 2021 року, виданого фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 , позивачем ОСОБА_1 на поховання матері ОСОБА_4 були понесені витрати в розмірі 4350 грн (а.с. 21-23).

Крім того встановлено, що 30 липня 2021 року СУ ГУНП у Волинській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, щодо ОСОБА_3 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення (а.с. 28-31).

На момент події цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «RENAULT RVI», державний номерний знак НОМЕР_1 з причепом до вантажних автомобілів «FRUEHAUF», державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована в ПрАТ СК «ВУСО», що підтверджується полісами №200861494, №200861623 (а.с. 16-17).

Також встановлено, що 05 липня 2021 року представник заявника Марчука О. В. директор ТзОВ «Центр авто виплат поліс» Шелепінський О. М., діючи у межах наданих йому повноважень, звернувся із заявою до ПрАТ СК «ВУСО» про виплату його довірителю страхового відшкодування у розмірі 76350 грн з яких 72000 моральна шкода, 4350 грн витрати на поховання (а.с.19).

Згідно відповіді, наданої ПрАТ СК «ВУСО» листом № 5823/2137005 від 03 листопада 2021 року, який був адресований ТОВ «Центр авто виплат поліс», у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_1 було відмовлено. (а.с.32).

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України).

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія.

Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654 св 18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702 св 18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195 св 18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216 св 18); від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775 св 20) від 07 жовтня 2020 року у справі № 285/4223/17 (провадження № 61-39056 св 18); від 24 листопада 2021 року у справі № 342/709/20 (провадження № 61-11129 св 21).

Крім того, підставами звільнення особи, що порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю, у зв`язку з чим сама по собі відсутність технічної можливості уникнути наїзду вказаним ознакам не відповідає, оскільки причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки та особливостями його експлуатації.

З огляду на вказане колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність у водія ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою.

Встановлено, що ДТП відбулася за обставин, коли автомобіль наїхав на пішохода ОСОБА_4 , яка перебувала з невстановлених причин на смузі руху автомобіля і це свідчить про те, що остання допустила необережність через нехтування Правилами дорожнього руху.

Відповідно до пункту 4.14 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Ураховуючи викладене, зокрема встановлені обставини справи та зазначені норми матеріального права, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в супереч вищезазначених положень законодавства, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності страхової компанії та безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 532/1374/18, провадження № 61-4281св19, є нерелевантним до справи, яка переглядається.

Таким чином, на думку колегії суддів, страховик ПрАТ СК «ВУСО» необґрунтовано відмовив у виплаті страхового відшкодування позивачу ОСОБА_1 .

Статтею 992 ЦК України передбачено, якщо в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

У полісі № 200861494 від 07 серпня 2020 року розмір неустойки не встановлений, а згідно з вимогами п.36.5 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика або МТСБУ особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період, за який нараховується пеня.

Встановлено, що згідно розрахунку наданого позивачем страховик ПрАТ СК «ВУСО» на підставі п.36.5 Закону зобов`язаний сплатити позивачу пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування за період з 04 листопада 2021 року по 01 грудня 2021 року з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 995 грн 69 коп.

Крім того, обґрунтованою є вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь три процента річних від простроченої суми боргу.

Так, відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також, три проценти річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що страховиком було допущено порушення прав позивача на отримання страхового відшкодування (моральної шкоди, відшкодування на поховання) з усіма правовими наслідками нездійснення такої виплати, внаслідок чого це право підлягає судовому захисту.

Відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 175 грн 71 коп.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідачем доказів щодо неправильності нарахування пені чи періоду за який вона нарахована, не надано, та такий розрахунок представником відповідача не спростований.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права і як наслідок неправильним застосуванням норм матеріального права, в силу вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» на користь позивача ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі: 72000 грн моральної шкоди; 4350 грн відшкодування на поховання, що разом становить 76350 грн; пені в розмірі 995 грн 69 коп., та 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 175 грн 71 коп.

Відповідно до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 червня 2021 року у справі №638/8960/16-ц.

Як вбачається із матеріалів справи, при подачі позову позивачем було зроблено попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які позивач очікував понести у розмірі 10000 грн, які він просив суд стягнути з відповідача на свою користь.

Таким чином, заявлені стороною позивача до стягнення з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 10000 гривень підлягають задоволення, оскільки позивачем надані докази, передбачені ч.ч.2,3 ст.137 ЦПК України для підтвердження і обґрунтування таких судових витрат.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (речення перше частини шостої статті 141 ЦПК України).

Таким чином, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір за подання позову до суду у розмірі 908 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн, що разом становить 2270 грн, підлягає стягненню з відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» на користь держави.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389-390 ЦПК України суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 12 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення відшкодування задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 76350 (сімдесят шість тисяч триста п`ятдесят) грн. страхового відшкодування, з яких: 72000 грн моральної шкоди, 4350 грн відшкодування на поховання, а також пеню у розмірі 995 (дев`ятсот дев`яносто п`ять) грн 69 коп. 3% річних від простроченої суми боргу у розмірі 175 (сто сімдесят п`ять) грн 71 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь держави судовий збір у розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді