Справа № 752/3982/20
Провадження № 2/752/1012/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 жовтня 2022 року Голосіївський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Плахотнюк К.Г.

за участі секретаря судового засідання Сітайла В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , у якому просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя нерухоме майно, а саме Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за позивачем право власності на ј частину зазначеної квартири.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 9 вересня 2005 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 24 січня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. Під час шлюбу, в інтересах сімї відповідач уклав з ОСОБА_5 уклав Договір довічного утримання від 03.10.2008 року. Позивачка під час укладання цього договору теж надавала письмову згоду на укладання вказаного правочину. На підставі Договору за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що також виконувала обов`язки за Договором довічного утримання щодо матеріального забезпечення відчужувача, відтак майно, набуте відповідачем за цим Договором є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу у рівних частинах. Посилаючись на викладене, позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав і обов`язків із даним позовом.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 5 травня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом семи днів з дня отримання цієї ухвали (а.с. 84-85).

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 6 вересня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання (а.с. 89).

У грудні 2021 року до суду від представника відповідача - адвоката Ковальського О.Б. надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 уклав Договір довічного утримання зі своєю рідною бабусею, самостійно забезпечував її матеріально та виконував інші умови договору. Метою укладання цього договору були власні, особисті інтереси відповідача, не пов`язані з сімейними.

У грудні 2021 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої сторона позивачів наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у відзиві відповідач надає недостовірну інформацію, оскільки ОСОБА_1 за весь час дії Договору разом із відповідачем за спільні кошти утримували бабусю та доглядали за нею, тобто разом виконували всі обов`язки, передбачені Договором довічного утримання, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Договір укладався за згодою позивачки.

У підготовче засідання 20.10.2022 року сторони не з`явилися. Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ковальський О.Б. подав до суду заяву про визнання позову в повному обсязі позову ОСОБА_1 ..

З огляду на визнання відповідачем позову, суд визнав за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження відповідно до правил ч. 3 ст. 200 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 9 вересня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 997, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 23).

Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року у справі № 753/14014/19 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с. 124).

Від шлюбу у позивача і відповідача народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 24,25).

Під час шлюбу, 3 жовтня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Башук О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 8-2934 (а.с. 96). За умовами цього Договору ОСОБА_5 передає у власність ОСОБА_2 належну їй на праві власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Цей договір укладається за згодою дружини набувача майна ОСОБА_1 , викладеної у вигляді заяви, підпис якої засвідчено Першою Київською державною нотаріальною конторою за реєстром № 8-2933.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 184295389 від 10.10.2019 на підставі Договору довічного утримання 03.10.2008 виникло обтяження (заборона на відчуження нерухомого майна) № 8016406. 23.07.2013 обтяження на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 припинено (а.с. 60).

Рішенням Київської міської ради від 3 вересня 2015 року № 944/1808 проспект 40-річчя Жовтня (Голосіївський район) перейменовано в Голосіївський проспект (а.с. 28).

Позивач зазначає, що Договір довічного утримання, посвідчений 3 жовтня 2008 року, укладений в інтересах сім`ї, оскільки виконання умов зазначеного договору потребувало як зі сторони позивача, так і відповідача значних матеріальних витрат, що не могло не відобразитись на матеріальному становищі подружжя. Позивач в повній мірі також виконувала обов`язки за Договором, а тому майно набуте відповідачем, а саме Ѕ зазначеної вище квартири, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках.

Відповідач у своїй заяві визнав позов в повному обсязі.

Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Стаття 60 Сімейного кодексу України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України).

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладаючи договір підтвердили що вони діють за згодою один одного, договір укладається в інтересах сім`ї, майно є об`єктом права спільної сумісної власності.

Стаття 69 СК України зазначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати: обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Стаття 13 ЦПК України визначає що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі вищевикладеного, судом достовірно встановлено, що договір довічного утримання від 03.10.2008 року укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, оскільки доказів того, що метою укладення договору були його власні, особисті інтереси, так само як і доказів того, що він самостійно ніс матеріальні витрати на виконання договору довічного утримання, матеріали справи не містять, суд застосовуючи презумпцію спільності майна подружжя, вважає, що майно, набуте ним за договором довічного утримання, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Беручи до уваги те, що позивач належним чином довів свої позовні вимоги, а також те, що відповідач визнав позов в повному обсязі, суд прийшов до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1683,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України, ст.ст. 67, 60, 61, 63, 65, 68-71 СК України, суд, -

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності, задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на ј частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ) судовий збір в сумі 1683 (одна тисяча шістсот вісімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя К.Г.Плахотнюк