КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2022 року м. Київ

Справа №366/2863/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/9733/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В. за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Слободян Н.П., 29 червня 2022 року у смт. Іванків, дата складення повного тексту рішення не зазначена та на додаткове рішення Іванківського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Слободян Н.П. 19 липня 2022 року у смт. Іванків, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» про зміну формулювання підстав звільнення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та за зустрічним позовом Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» до ОСОБА_1 про стягнення витрат за період стажування в інтернатурі,

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2020 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, у якому, із врахуванням уточнених позовних вимог просила змінити формулювання причин звільнення з п. 4 ст. 40 КЗпП України на п. 2 ст. 36 КЗпП України, стягнути з відповідача 50000 грн моральної шкоди, 224,70 грн - матеріальних витрати та сплачений нею судовий збір на суму 1681,60 грн. Решту вимог (щодо стягнення 8477,35 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати) просила залишити без розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 серпня 2018 року вона працювала у відповідача на посаді лікаря-інтерна на підставі строкового трудового договору (Договору про навчання в інтернатурі). Стажування в лікарні складало 24 місяці (з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року). З 01 липня 2020 року по 30 липня 2020 року вона перебувала у щорічній відпустці. Як до відпустки (30 червня 2020 року), так і по її завершенні (31 липня 2020 року) вона повідомляла відповідача про своє небажання у подальшому продовжувати трудові відносини. З 31 липня 2020 року вона безпідставно була звільнена з роботи за прогул, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. В той же час стверджувала, що вона була на роботі, робочий день тривав з 08:00 до 16:12. О 10:30 звернулась до відділу кадрів з питанням звільнення. Головного лікаря не було на місці, о 15:30 вона поїхала до м. Києва для проходження планового медичного огляду, куди була заздалегідь записана. 3 і 4 серпня 2020 року вона також зверталась до відділу кадрів щодо звільнення і отримання трудової книжки. Головний лікар була відсутня. 06 серпня 2020 року позивач направила поштою заяву з вимогою повного розрахунку та видачі трудової книжки, копію заяви передала голові профспілкового комітету. 13 серпня 2020 року, після чергового звернення до відділу кадрів їй дали для ознайомлення наказ про звільнення «за прогул». Вона відмовилась від підпису щодо ознайомлення з наказом, трудову книжку їй не видали, вона отримала її лише 22 жовтня 2020 року. Зазначеними неправомірними діями відповідача їй було заподіяно моральної шкоди.

Представник КНП Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» подав зустрічний позов, в якому просив стягнути з позивача витрати за період її стажування в інтернатурі на суму 126571,74 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач з 01 серпня 2018 була прийнята на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «анестезіологія та інтенсивна терапія» в КНЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» згідно з наказом №263 від 30 серпня 2018 року. Тієї ж дати між сторонами укладено договір №3 про навчання в інтернатурі (заочний цикл), згідно з яким ЦРЛ здійснювало стажування в інтернатурі за навчальним планом і програмою строком 24 місяці, забезпечувало необхідні умови для здобуття знань та практичних навичок, а інтерн була зобов`язана якісно та добросовісно виконувати навчальні плани та програми, виконувати вимоги законодавства з організації надання освітніх послуг, та, після закінчення інтернатури, відпрацювати у Іванківській ЦРЛ на посаді лікаря не менше 3 років. Однак ОСОБА_1 , після закінчення навчання в інтернатурі, не приступила до роботи на посаді лікаря, чим порушила умови договору.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року первісний позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» про зміну формулювання підстав звільнення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з п. 4 ст. 40 КЗпП України: «звільнена за прогул без поважних причин» на п. 2 ст. 36 КЗпП України: «звільнена у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору».

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 3000,00 грн моральної шкоди та 147,20 грн матеріальних витрат у зв`язку із розглядом справи.

Інші вимоги залишено без розгляду.

Зустрічний позов Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» витрати за період стажування в інтернатурі у сумі 126571 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було порушено порядок звільнення позивача на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП, а тому підстава звільнення була неправильною і підлягала зміні. Також суд вважав, що внаслідок неправильного формулювання причин звільнення позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки вона весь час хвилювалась, намагалась вирішити питання щодо звільнення, що виразилось у душевному переживанні.

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що позивач, проходячи стажування в інтернатурі на безоплатній основі не виконала умови договору та проходження інтернатури, взяті на себе зобов`язання відпрацювати за відповідною спеціальністю не менше 3 років, що дало підстави позивачу за зустрічним позовом вимагати відшкодування витрат, понесених закладом.

Додатковим рішенням Іванківського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року клопотання ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» про зміну формулювання підстав звільнення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та за зустрічним позовом Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» до ОСОБА_1 про стягнення витрат за період стажування в інтернатурі - задоволено частково.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з отримання професійної правничої допомоги у розмірі 22459,50 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з отримання професійної правничої допомоги у розмірі 22459,50 грн суд першої інстанції виходив із складності справи та тривалого часу її розгляду, часу, який витратив адвокат для захисту інтересів позивача, з урахуванням пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Не погодилась із рішенням суду в частині стягнення моральної шкоди за первісним позовом та в частині задоволених позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 , її представником подана апеляційна скарга, оскільки вважають, що судом не встановлені обставини, що мають значення для справи, а доказам надана неналежна оцінка, допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Стосовно задоволення вимог зустрічної позовної заяви вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що зустрічна позовна заява була подана з порушенням вимог ч.ч. 1,2 ст. 193 ЦПК України, а тому ухвалою суду вона повинна була бути повернута заявнику. Також вказує на те, що в рішенні суду відсутня інформація про те, що позивач мала довідку про надання можливості самостійного працевлаштування №61 від 25 квітня 2018 року, та інформація про наявність чи відсутність направлення на роботу, хоча судом було досліджено ці обставини. Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивача не було направлено на роботу, вона не отримувала від ВНЗ «Направлення на роботу» за Формою №2 передбаченого Додатком №3 до п. 11 Порядку №367. Відтак, роботодавець позивача не виступає замовником в розуміння п. 21 Порядку №367 та не може претендувати на відшкодування витрат як замовнику.

Також вказує на те, що позивач не брала на себе обов'язок повернути заробітну плату та податки сплачені роботодавцем до бюджету. Згідно п. 4.2. Договору №3 від 01 серпня 2018 року «В разі не відпрацювання трьох років ОСОБА_1 зобовязана повернути кошти виплачені їй КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» за період стажування в інтернатурі, але які саме кошти Договір не зазначає. Разом з тим, законодавством не передбачене безумовне повернення заробітної плати з таких підстав. Також представник позивача звертає увагу, що небажання позивача продовжувати трудові відносини з відповідачем було покликано постійними порушеннями прав позивача, як працівника. Крім того, судом не враховано, що кошти у розмірі 3015, 02 грн було виплачено позивачу за рахунок чорнобильського фонду за шкідливі умови праці.

Щодо витрат на правову допомогу, позивач вказує на те, що суд першої інстанції задовольнивши позовні вимоги зустрічного позову частково, стягнув судовий збір в повному обсязі, що є порушенням норм процесуального права.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди заявленої позивачем за первісним позовом, представник позивача вказує на те, що суд першої інстанції задовольняючи вказані вимоги та стягуючи 3000, 00 грн, не звернув уваги на ту обставину, що відповідач чинив опір, систематично не отримуючи поштові відправлення від позивача, усвідомлюючи, що таким чином навмисно затягує врегулювання спору, під час особистих прийомів позивачу було відмовлено у прийнятті заяви про звільнення, також позивачу стало відомо, що ця конфліктна ситуація стала надбанням всіх працівників. Також представник позивача вказує на те, що позивач мала всі законні підстави звільнитися з 31 липня 2021 року, однак відповідач протягом тривалого часу чинив їй перешкоди, у зв`язку з чим позивач на могла спланувати своє найближче майбутнє та вимушена була перебувати в очікуванні, вказане завдало позивачу значної моральної шкоди.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про моральної шкоди за первісним позовом та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 50000,00 грн моральної шкоди. Судові витрати пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, зокрема, витрати на правову допомогу та судовий збір покласти на відповідача.

В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Також представником позивача подано апеляційну скаргу на додаткове рішення від 19 липня 2022 року, в якій представник вказує на те, що судом невірно було визначено кількість засідань, на які прибув адвокат. Вказує, що судове засідання 21 грудня 2020 року було відкладено на 03 лютого 2021 року, однак судом не було враховано ту обставину, що представник позивача не була обізнаною про те, що засідання не відбудеться. Клопотання про відкладення було подано представником відповідача у день засідання. А тому, адвокат прибув на судове засідання 21 грудня 2020 року, яке не відбулось з вини відповідача, а тому послуга підлягає оплаті у повному обсязі, а тому повинна бути компенсована за рахунок відповідача. Також зазначає, що у випадку задоволення апеляційної скарги на основне рішення суду відшкодуванню будуть підлягати судові витрати повязані з розглядом позовної заяви в повному обсязі.

На підставі викладеного просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 36500, 00 грн.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, тому колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходив з наступного.

Перше процесуальне питання, яке підлягає вирішенню до вирішення справи по суті це питання визначення меж апеляційного перегляду справи.

Так, в силу ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В порядку ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга, що є предметом цього апеляційного розгляду подана позивачем ОСОБА_1 , містить доводи щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за первісним позовом та в частині стягнення витрат за період стажування в інтернатурі за зустрічним позовом, а також щодо незгоди з додатковим рішенням суду про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

А отже предметом цього апеляційного розгляду є рішення суду першої інстанції в частині зазначених вище позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції, зокрема, щодо зміни формулювання підстав звільнення та відшкодування матеріальної шкоди, апеляційним судом не переглядається, так як під час розгляду справи не було встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

ОСОБА_1 з 01 вересня 2012 року навчалась на медичному факультеті №3 Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, навчання за рахунок коштів держбюджету, зазначений навчальний заклад закінчила у 2018 році, і здобула кваліфікацію: освітньо - кваліфікований рівень спеціаліст спеціальність «Педіатрія» професійна кваліфікація «лікар». Наказ про відрахування з університету у зв`язку із завершенням навчання №2918/п-1 від 26 червня 2018 року. Вказане підтверджується записом у трудовій книжці, дипломом спеціаліста серії НОМЕР_1 , виданий 26 червня 2018 року та довідкою деканату медфакультету № 3 від 18 червня 2018 року № 96 /а.с.18, 124, 125, т.1/.

Наказом в.о. директора Департаменту охорони здоров`я КОДА «Про працевлаштування лікаря-інтерна Осипенко А.О. » №304-н від 27 липня 2018 року було наказано головному лікарю КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» Кадун О.М.: 1) укласти угоду з ОСОБА_1 про проходження інтернатури з подальшим відпрацюванням трьох років; 2) зарахувати ОСОБА_1 на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «анастезіологія та інтенсивна терапія» з 01 серпня 2018 року; 3) оплату праці проводити на підставі табелів робочого часу; 4) відрядити ОСОБА_1 для проходження очного розділу інтернатури на базу Медакадемії післядипломної освіти імені Л.П. Шупика, відповідно до графіків проходження навчання; 5) після закінчення інтернатури перевести ОСОБА_1 на посаду лікаря КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» для відпрацювання трьох років./а.с. 117/.

На виконання зазначеного вище наказу Департаменту ОЗ КОДА 01 серпня 2018 року між КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» та ОСОБА_1 було на підставі заяви ОСОБА_1 наказом № 263 від 30 липня 2018 року прийнято на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «анастезіологія та інтенсивна терапія» з 01 серпня 2018 року з посадовим окладом згідно із штатним розписом і оплатою праці на підставі табелів обліку використання робочого часу, керівником інтернатури призначено ОСОБА_2 - лікаря-анастезіолога /а.с.120/, а також укладено Договір №3 про навчання в інтернатурі (заочний цикл) / т.1 а.с.121/.

Відповідно до умов Договору № 3 КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» здійснює стажування в інтернатурі відповідача за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» за навчальним планом і програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України на строк 24 місяці, з 01 серпня 2018 року, тобто з дати його підписання, і закінчується 31 липня 2020 року (п. 7.1 Договору). Також ЦРЛ забезпечує необхідні умови інтерну ОСОБА_1 для здобуття знань та практичних навичок з обраної спеціальності та зобов`язувалася працевлаштувати лікаря-інтерна за спеціальністю після закінчення інтернатури (п.1.1, 2.2, 2.5 Договору).

В свою чергу, ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання якісно та добросовісно виконувати навчальні плани і відповідні програми, виконувати вимоги законодавства з організації надання освітніх послуг та після закінчення інтернатури обов`язково відпрацювати у Іванківській ЦРЛ на посаді лікаря не менше 3-х років (пункти 3.2., 3.3. та 3.5. Договору) /т. 1 а.с.121/.

Крім того, відповідно до пункту 4.1. та 4.2. Договору за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, а в разі не відпрацювання трьох років ОСОБА_1 зобов`язана повернути кошти, виплачені їй КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ», за період стажування в інтернатурі /т.1 а.с.122/.

Розділ 5 Договору регулює питання припинення дії договору, зупинення його дії, а також випадки розірвання договору в односторонньому порядку з боку Виконавця (КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ»).

Пунктом 7.2 Договору визначено терміни навчання на заочному циклі з 01 серпня 2018 до 31 серпня 2018 року, з 01 березня 2019 року до 31 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 1.2. статуту КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ», який затверджений рішенням Іванківської районної ради від 10 серпня 2018 року №VII-37/446 підприємство створене за рішенням Іванківської районної ради від 10 серпня 2018 року №VII-37/446 «Про створення комунального некомерційного підприємства Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в результаті перетворення комунального закладу Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» у комунальне некомерційне підприємство. Підприємство є правонаступником усього майна, всіх прав та обов`язків комунального закладу Іванківської районної ради «Іванківська центральна районна лікарня» /т.1 а.с.191-205/.

Наказом головного лікаря КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ» № 119 від 30 червня 2020 року ОСОБА_1 було надано 30 днів щорічної відпустки за період роботи з 01 серпня 2019 року по 31 липня 2020 року, з 01 липня 2020 року /т.2 а.с. 46/.

За період навчання в інтернатурі КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ» ОСОБА_1 було нараховано з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року 126561,74 грн, в тому числі 100251,33 грн - заробітної плати, 3496,00 грн - матеріальної допомоги, 22824,41 грн - ЄСВ 22%. /т.1 а.с.73/.

Оскільки ОСОБА_1 не мала наміру продовжувати працювати у КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ», то після 31 липня 2020 року вона не приступила до роботи, оскільки не мала з цим закладом після 31 липня 2020 року ні трудових, ні будь-яких нових цивільно-правових відносин.

Наказом КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ» № 2 від 13 серпня 2020 року «Про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення на ОСОБА_1 », оскільки ОСОБА_1 не приступила до роботи з 31 липня 2020 року, робочий день 31 липня 2020 року визначено днем прогулу. Відмічено у табелі обліку використання робочого часу ОСОБА_1 день 31 липня 2020 року, як прогул. Вирішено заробітну плату за робочий день 31 липня 2020 року не нараховувати. Згідно п.2 ст. 147 КЗпП України, за грубе порушення трудової дисципліни до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин). Датою звільнення та останнім робочим днем вважати 31 липня 2020 року /т.1 а.с.77-78/.

Наказом головного лікаря КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ» № 231-к від 13 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 липня 2020 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України /т.1 а.с.146 /, складено акт від 13 серпня 2020 року про відмову ОСОБА_1 від підпису після ознайомлення з наказом про звільнення і від отримання трудової книжки /т.1 а.с. 147/. Складено акт про необхідність отримання трудової книжки на направлення відповідних повідомлень ОСОБА_1 , через соціальну мережу та Укрпоштою /т.1 а.с.148-150/.

07 грудня 2020 року представником КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ», адвокатом Шурубором В.І., на адресу ОСОБА_1 було направлено лист з вимогою виконати взяті останньою зобов`язання за Договором та відпрацювати зазначений у ньому строк у Іванківській ЦРЛ, а у разі відмови від відпрацювання повернути підприємству, витрати котрі були понесені закладом охорони здоров`я у зв`язку з стажуванням ОСОБА_1 в інтернатурі у розмірі 126571,74 грн. /т.1а.с.152-153/.

Згідно з розрахунком витрат на проходження інтернатури лікаря-інтерна ОСОБА_1 , яка зазначена в довідці КНР ІРР «Іванківська ЦРЛ» №261 від 03 грудня 2020 року, загальна сума витрат, за період з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року, становить 126571,74 грн, з них 100251,33 грн заробітна плата, 3496 грн матеріальна допомога, 22824,41 грн ЄСВ 22% / т.1 а.с.154 /.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 ст. 526 ЦК України визначає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У той же час, відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 197 КЗпП України передбачено, що працездатній молоді - громадянам України віком від 15 до 28 років після закінчення або припинення навчання у закладах середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої чи вищої освіти, завершення професійної підготовки і перепідготовки, а також після звільнення із строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу або альтернативної (невійськової) служби надається перше робоче місце на строк не менше двох років.

Молодим спеціалістам - випускникам закладів освіти державної форми власності, потреба в яких раніше була заявлена підприємствами, установами, організаціями, надається робота за фахом на період не менше трьох років у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.п. 1.1 - 1.2 та п. 2.1 Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІV рівня акредитації, медичних факультетів університетів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 вересня 1996 року № 291 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря (провізора) - спеціаліста певного фаху. В інтернатуру зараховуються випускники медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти ІІІ - ІV рівнів акредитації, медичних факультетів університетів після складання державних іспитів та присвоєння кваліфікації лікаря (провізора) і отримання диплому з певної лікарської (провізорської) спеціальності. Основним завданням інтернатури є підвищення рівня практичної підготовки випускників вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III-IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів, їх професійної готовності до самостійної лікарської (провізорської) діяльності.

У пункті 3 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367 (далі - Порядок), визначено, що випускник державного вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти III-IV рівнів акредитації, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря (провізора)-спеціаліста і який працевлаштований на підставі направлення на роботу, вважається молодим спеціалістом протягом трьох років з моменту укладення ним трудового договору із замовником. Період навчання в інтернатурі до цього терміну не входить.

Відповідно до пункту 21 Порядку випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням. У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у пунктах 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №607/3693/17 зазначено, що договірне зобов`язання - це відносне правовідношення між юридично рівними і майново самостійними особами, що виникає на підставі укладеного договору, який виражає їх загальну волю на досягнення цивільно-правових результатів майнового чи немайнового характеру, настання яких відбувається у разі здійснення боржником певних активних дій, що відповідають праву вимоги кредитора і не зачіпають прав і законних інтересів третіх осіб, що не є учасниками зазначеного правовідношення. Оскільки метою договірних зобов`язань є досягнення їх сторонами певних правових результатів, особливого значення набуває їх виконання. Виконання зобов`язання - це вчинення кредитором і боржником дій, що становлять його предмет. При виконанні різноманітних договірних зобов`язань суб`єкти мусять керуватися загальними засадами, що йменуються принципами виконання зобов`язання. І в сучасних умовах до них відносять принципи належного та реального виконання зобов`язання, які, до речі, традиційно вважалися такими.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду в цій постанові зазначила, що якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.

Таким чином, розумним і справедливим є відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. Покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 уклала з відповідачем договір про навчання в інтернатурі № 3 від 01 серпня 2018 року, яким були визначені права та обов`язки сторін під час проходження стажування в інтернатурі.

За Договором № 3 від 01 серпня 2018 року, укладеним між КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» (Виконавець) та ОСОБА_1 (Замовник), сторони погодили, що виконавець КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» здійснює стажування в інтернатурі Осипенко А.О. за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія» за навчальним планом і програмою, затвердженими для цієї спеціальності МОЗ України, а замовник (інтерн, яким є ОСОБА_1 ), крім іншого, взяла на себе зобов`язання після закінчення інтернатури обов`язково відпрацювати в КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» на посаді лікаря не менше ніж 3 роки ( п.3.5. Договору). Цим же договором передбачена відповідальність сторін, зокрема, «у разі не відпрацювання трьох років ОСОБА_1 зобов`язана повернути кошти, виплачені їй КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ» за період стажування в інтернатурі.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ» умови договору № 3 від 01 серпня 2018 року виконані у повному обсязі, зокрема, відповідач на безоплатній основі пройшла стажування в інтернатурі, грошові витрати, пов`язані з проходженням інтернатури, у вигляді виплаченої заробітної плати, оплату відпускних тощо лікарю-інтерну під час навчання поніс позивач за зустрічним позовом, як заклад охорони здоров`я, який взяв на себе зобов`язання здійснити стажування відповідача. У свою чергу відповідач умови договору щодо відпрацювання після закінчення інтернатури за відповідною спеціальністю у Іванківській ЦРЛ не менше, ніж три роки, не виконала.

Відповідно до пункту 4.1. та 4.2. договору про навчання в інтернатурі за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України, а в разі не відпрацювання трьох років ОСОБА_1 зобов`язана повернути кошти, виплачені їй КЗ ІРР «Іванківська ЦРЛ», за період стажування в інтернатурі (т. 1 а.с.121-123).

Так, позивач за зустрічним позовом просив стягнути з ОСОБА_1 на користь КНП ІРР «Іванківська центральна районна лікарня» витрати за період стажування в інтернатурі у сумі 126571,74 грн у зв`язку з невиконанням умов договору про навчання в інтернатурі.

Відповідач посилалася на те, що заробітна плата та податки сплачені роботодавцем до державного бюджету не можуть бути віднесені до вартості навчання, а чинним трудовим законодавством не передбачена можливість стягнення з працівника нарахованої та виплаченої йому заробітної плати за час виконання трудових обов`язків

При цьому, суд першої інстанції ухвалюючи рішення дійшов до правильного висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення ЦК України, які регулюють договірні правовідносини і передбачають відповідальність за їх невиконання, а не положення КЗпП України.

З урахуванням вказаного вірним є висновок суду першої інстанції про те, що отримавши сертифікат лікаря спеціаліста, яким ОСОБА_1 присвоєно звання лікаря - спеціаліста за спеціальністю «Анестезіологія та інтенсивна терапія», остання повинна була з`явитися на роботу до КНП ІРР «Іванківська ЦРЛ» для подальшого відпрацювання відповідно до умов підписаної нею угоди.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 на роботу не вийшла, причини невиходу на роботу роботодавцю не повідомила, у зв`язку з чим була звільнена з роботи на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, однак судом першої інстанції було змінено підставу звільнення ОСОБА_1 з роботи за ч. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням дії строкового договору з 31 липня 2020 року.

Посилання в апеляційній скарзі на помилкове посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17, відхиляються колегією суддів, виходячи з такого.

Предметом позову у справі № 607/3693/17 є стягнення коштів за навчання в інтернатурі, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року зроблено загальні висновки щодо договірних зобов`язань відпрацювання фахівцем після закінчення інтернатури трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 підлягають застосуванню у справі, яка розглядається, так як правовідносини є подібними.

Відповідач не дотрималася вимог законодавства України та договору від 01 серпня 2018 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення інтернатури три роки відповідно на посаді лікаря та порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, а тому, встановивши, що позивачем були понесені витрати за період стажування в інтернатурі з 01 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року в розмірі 126571,00 грн, суд обґрунтовано стягнув ці кошти з відповідача на користь позивача за первісним позовом.

Подібного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 707/2173/19. З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на постанови апеляційних судів в інших справах.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що порушення трудових прав, а саме визнання формулювання причин звільнення позивача неправильними, призвело до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , оскільки внаслідок таких протиправних дій вона вимушена була через суд відновлювати своє порушене право

Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 3000,00 грн, є достатньою і справедливою компенсацією завданої моральної шкоди.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК Українидо судових витрат відносять судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК Українивизначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК Українидля визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК Українирозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст.137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст.137 ЦПК України).

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом, у постановах від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Згідно з положеннями п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За змістом ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

В силу ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В порядку ч.1 та ч.3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 12, ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 , як позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічною позовною заявою, представник позивача надала до суду першої інстанції: копію Договору про надання правової (правничої) допомоги від 04 серпня 2020 року, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та ОСОБА_3 (адвокат) (далі - Договір); копію додатків № 1 та № 2 Договору; копію Акту виконаних робіт № 1 від 30 червня 2022 року.

Згідно додатку № 1 Договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 1000 грн за кожну годину витраченого адвокатом часу, протягом 30 календарних днів з дати підписання Акту виконаних робіт. За участь адвоката в одному судовому засіданні, в тому числі участь за межами приміщення суду або прибуття адвоката до суду на засідання, яке не відбулось з підстав, що не залежали від адвоката; реєстрація участі дистанційно в засіданні, яке не відбулось з підстав, що не залежали від адвоката, клієнт сплачує адвокату гонорар у гарантованому мінімальному розмірі 1000 грн. за одне судове засідання.

Аналогічні положення містить додаток № 2 Договору.

Згідно наданого до суду Акту виконаних робіт № 1 від 30 червня 2022 року, у якому зазначено склад і обсяг правової допомоги (детальний опис), адвокатом витрачено 26 год 30 хв робочого часу для надання послуг клієнту відповідно до умов Договору, що з розрахунку 1000 грн за одну годину роботи складає 26500 грн. Додатково клієнт сплачує адвокату 10000 грн як оплату за участь в судових засіданнях, виходячи з розрахунку 1000 грн, як мінімальний гарантований платіж за участь (прибуття до суду) в одному судовому засіданні.

На підставі Акту клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар в розмірі 36500 грн протягом 30 календарних днів з дати зняття запровадженого в Україні воєнного стану.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з отримання професійної правничої допомоги у розмірі 22459,50 грн суд першої інстанції виходив із складності справи та тривалого часу її розгляду, часу, який витратив адвокат для захисту інтересів позивача, з урахуванням пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів враховуючи критерії розумності та справедливості, а також складність справи, кількість та якість реально наданих та документально підтверджених послуг вважає, що сума у розмірі 22459,50 грн, є співмірною з обсягом наданої правової допомоги і результатом розгляду справи. А тому апеляційний суд погоджується з визначеною судом першої інстанції сумою витрат позивача, які підлягають компенсація за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції не вірно визначено кількість засідань, на які прибув адвокат позивача з м. Києва, оскільки, адвокат позивача прибула в судове засідання призначене на 21 грудня 2020 року, яке не відбулося з вини відповідача, а тому вказана послуга підлягає оплаті в повному обсязі та повинна бути компенсована за рахунок відповідача, відхиляються колегією суддів виходячи з такого.

Так, в матеріалах справи міститься довідка від 21 грудня 2020 року складена секретарем судового засідання Мартовицькою Н.Є., про те, що технічна фіксація судового засідання не здійснювалась у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін, які беруть участь у справі. Судове засідання відкладене на 03 лютого 2021 року (т.1 а.с. 60).

Отже, вказана довідка підтверджує неявку сторін в судове засідання призначене на 21 грудня 2020 року.

Крім того, посилання представника позивача на те, що позивач та її представник прибули до суду 21 грудня 2020 року, однак судом було відмовлено у проведені судового засідання у зв`язку з неявкою відповідача, а тому їх участь в судовому засіданні не зафіксована, але 21 грудня 2020 року вони були повідомлені про дату наступного судового засідання, та поставили свої підписи у відповідних документах, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, зокрема, в матеріалах справи відсутня розписка з підписами позивача та її представника про ознайомлення з датою наступного судового засідання призначеного 03 лютого 2021 року.

Отже, доводи викладені у апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції щодо визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу не спростовують, судом першої інстанції також вірно застосовані норми процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачається.

В порядку ст.141 ЦПК України та враховуючи, що визначений судом першої інстанції розмір судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), що підлягає до компенсації не змінюється, судові витрати понесені позивачем при зверненні з апеляційною скаргою, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 29 червня 2022 року та додаткове рішення Іванківського районного суду Київської області від 19 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 09 грудня 2022 року.