Номер провадження: 22-ц/813/3005/22
Справа № 491/15/19
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Мілєвої М.С.

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням уточнень, викладених в уточненій позовній заяві, (том І а.с. 239-242), просила суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 15000 грн., починаючи від дня пред`явлення позову до 30 вересня 2019 року щомісячно; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частину понесених позивачкою витрат, пов`язаних з навчанням доньки ОСОБА_3 в Економічному університеті м.Кракова у розмірі 47345 грн. 99 коп. та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати у справі, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 2000 грн.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2021 року без змін (Том ІІ: а.с. 168-172).

Про розгляд справи на 17 листопада 2022 року, сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, які наявні в матеріалах справи та заявами учасників справи про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивачкою є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка міста Ананьїв Одеської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що в матеріалах справи підтверджується копіями: паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 24 червня 1997 року (Том справи №1 а.6) та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої Любашівською МРДПІ 1 лютого 2000 року (Том справи №1 а.6-зворот).

Відповідачем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Ананьїв Одеської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 12 вересня 1995 року (Том справи №1 а.128) та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданої Любашівською МРДПІ (Том справи №1 а.128-зворот).

З позовної заяви та інших матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Ананьїв Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ананьївського району Одеської області 24 листопада 1998 року (Том справи №1 а.8), в якому батьками ОСОБА_3 зазначені: ОСОБА_2 батько, ОСОБА_1 мати.

Судом встановлено, що в обґрунтування позовнох вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів у розмірі 15000 грн., починаючи від дня пред`явлення позову до 30 вересня 2019 року щомісячно позивачка зазначила, що 1 жовтня 2018 року їх донька навчається в Економічному університеті на факультеті фінансів і права у м.Краків Республіка Польща, планова дата закінчення навчання 01 жовтня 2021 року. 01 жовтня між Економічним університетом в м.Кракові та ОСОБА_4 укладено договір про умови оплати за освітні послуги під час стаціонарного навчання, а також за послуги, пов`язані із перебігом навчання у Економічному університеті у м.Краків.

На підтвердження вищезазначеного, до позовної заяви додано копію засвідченого перекладу з польської мови (Том справи №1 а. 12) довідки, виданої Економічного Університету у м.Краків від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_5 є студенткою факультету фінансів і права Економічного Університету у м.Краків, зимовий семестр з 1 жовтня 2018 року до 17 лютого 2019 року, дата початку навчання 1 жовтня 2018 року, планова дата закінчення навчання 30 вересня 2021 року.

Також, до позовної заяви додано копію засвідченого перекладу з польської мови довідки про прийняття іноземця на навчання (Том справи № 1 а.15), виданої Економічного Університету у м.Краків від 16 жовтня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_5 була прийнята на навчання на термін з 1 жовтня 2018 року до 30 вересня 2021 року, оплата за семестр складає 1100 євро.

Крім того, до позовної заяви додано копію засвідченого перекладу з польської мови договору про умови оплати за освітні послуги на стаціонарному навчанні першого, другого ступеня, загальної магістерської підготовки та оплат пов`язаних з навчанням у Економічному Університеті у м.Краків (Том справи №.1 а.16), укладеного 1 жовтня 2018 року між Економічним Університетом у м.Краків в особі заступника декана факультету фінансів і права Економічного Університету у м.Краків - доктора наук Малгожата Кожух та ОСОБА_4 , згідно якого навчальний заклад підтверджує, що студент був прийнятий на навчання, яке проводиться в стаціонарній формі за напрямом.

В позовній заяві зазначено, що 25 липня 2018 року позивачкою в інтересах ОСОБА_6 на рахунок Економічного університету м.Кракова перераховано 200 євро в якості вступного внеску за навчання. 31 липня 2018 року позивачкою в інтересах ОСОБА_6 на рахунок Економічного університету м.Кракова перераховані 1100 євро за навчання у першому семестрі. Перерахування коштів відбувалося через ПАТ КБ «Приватбанк».

На підтвердження зазначеного твердження до позовної заяви додано копії, як зазначено в позовній заяві, банківським документами, засвідченими підписом керівника Департаменту валютних платежів і переказів ГЕО Страшко М.В. (Том справи №1 а.45, 46), в яких дійсно містяться відомості про суми в 200 та 1100 євро.

Також, позивачка зазначила в позовній заяві в обґрунтування розміру аліментів, що оскільки питання щодо навчання ОСОБА_7 в Польщі вирішувалось заздалегідь, ще 4 грудня 2017 року на підставі договору про надання послуг з навчання польської мови донька закінчила курси з польської мови, про що свідчить акт №8 прийому-передачі виконаних робіт. За надання зазначених послуг за договором позивачкою сплачено виконавцю згідно квитанції від 01 грудня 2017 року 2600 грн., сума комісії 26 грн., всього 2626 грн. 15 листопада 2017 року між донькою та ТОВ «Мовна Школа Грін Форест» укладено договір №2 про надання інформаційно-консультаційних послуг, пов`язаних з підвищенням рівня володіння англійською мовою. Згідно з товарним чеком №2 від 15 листопада 2017 року за зазначені послуги сплачено 3030 грн. Потреба у володінні англійською мовою пов`язана з її використанням у процесі навчання за кордоном.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додано копії: 1) договору про надання послуг з навчання польській мові від 4 грудня 2017 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (Том справи №1 а.24), відповідно до якого сума послуг складає 2600 гривень; 2) акту прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) №8 без дати його складення та зазначення номеру договору (Том справи №1 а.26), відповідно до якого вартість робіт склала 2600 гривень; 3) квитанції АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.906892661.1 від 1 грудня 2017 року (Том справи №1 а.27), відповідно до якого було сплачено 2600 гривень 00 копійок; 4) договору №2 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 15 листопада 2017 року (Том справи №1 а.28), укладеного між ТОМ « ОСОБА_9 » та ОСОБА_3 про надання послуг з підвищення рівня володіння англійською мовою, вартість навчання 2900 гривень; 5) товарного чеку №2 від 15 листопада 2017 року, відповідно до якого сплачено за послуги 2700 гривень та за книгу 330 гривень, чек має відтиск штемпелю ФОП « ОСОБА_10 »; 6) договору з надання послуг з навчання польській мові від 18 квітня 2017 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 та ОСОБА_3 (Том справи №1 а.30-31), відповідно до якого сума послуг складає 2400 гривень; 7) акту прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг) №4 без дати його складення та зазначення номеру договору (Том справи №1 а.32), відповідно до якого вартість робіт склала 2400 гривень.

Крім того, позивач також зазначала, що 19 квітня 2018 року між ФОП « ОСОБА_8 », як співвласником Програми «ОсвітаПоль» та ОСОБА_3 укладено договір №131-18/0 про надання послуг - ВНЗ, повнолітні, відповідно до якого виконавець взяв на себе зобов`язання за плату надавати комплекс послуг щодо вступу до навчального закладу Республіки Польща. З урахуванням умов п.п.5.2.1, 5.2.2 зазначеного договору позивачкою сплачено виконавцю 20 квітня 2018 року 11340 грн. (еквівалент 350 євро на день оплати), 31 липня 2018 року - 10744 грн. (еквівалент 340 євро на день оплати), всього 22084 грн.

На підтвердження зазначеного до позовної заяви додано копії: 1) договору №131-18/О про надання послуг ВНЗ, повнолітні, (Том справи №1 а.33-35), укладеного 19 квітня 2018 року між ФОП « ОСОБА_8 , співвласником Програми «ОсвітаПоль» - виконавець та ОСОБА_3 - абітурієнтом, відповідно до якого виконавець бере на себе зобовязання за плату надавати абітурієнту комплекс послуг щодо вступу до обраного абітурієнтом Вищого навчального закладу Республіки Польща, пунктами 5.2.1 та 5.2.2 передбачено сплату сум у розмірі еквівалентному 350 та 340 євро; 2) акту № 1 до договору №131-18/О від 19 квітня 2018 року (Том справи №1 а.36), відповідно до якого було надано документи виконавцю; 3) квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» №0.0..1 від 31 липня 2018 року на суму 10744,00 грн. та №0.0..1 від 20 квітня 2018 року на суму 11340,00 грн. (Том справи №1 а.37).

Також, позивачка зазначає, що з метою представництва інтересів Юлії в навчальному закладі м.Краків донькою згідно із довіреністю, посвідченою нотаріально 06 червня 2018 року, були надані відповідні повноваження мешканцям м.Варшава, при цьому за нотаріальні послуги нею сплачено 489 грн. 54 коп. За іспит з польської мови, який проходив в м.Києві, Юлією 11 травня 2018 року сплачено 500 грн., комісія - 10 грн., всього 510 грн. ОСОБА_11 до м.Києва 19 червня 2018 року з метою здачі іспиту оплачено за проїзним документом на автобус №4208758 у розмірі 246 грн. 40 коп., 20 червня 2018 року поїздка у зворотному напрямку коштувала 258 грн. 55 коп., що підтверджується ваучером №4278445.

Зазначені витрати підтверджені доданими до матеріалів справи копіями: 1) квитанції №31965587 від 11 травня 2018 року (Том справи №1 а.39); 2) проїзного документу №4208758 (Том справи №1 а.52); 3) ваучеру №4278445 (Том справи №1 а.53).

Позивачка зазначає, що за послуги з подання та обробки документів з метою оформлення візи для виїзду за кордон сплачено 500 грн., про що свідчить акт прийому-передачі виконаних робіт від 20 серпня 2018 року та відповідні платіжні документи. 24 вересня 2018 року донька виїхала до м.Києва, за що сплачено згідно проїзного документа на автобус №5344802 313 грн. 60 коп., з метою подальшого прямування до м.Кракова.

Вказане підтверджується доданими до позовної заяви копіями: 1) квитанції №32645831 від 7 червня 2018 року (том справи №1 а.40); 2) проїзного документа на автобус №5344802 (Том справи №1 а.55).

Також, під час підготовки документів до суду було здійснено переклад офіційної довідки про проживання доньки на час навчання в Студентському домі Економічного університету м.Кракова за період 2018/2019 років з польської мови на українську, за що 15 жовтня 2018 року сплачено 360 злотих. Зазначена довідка свідчить про те, що оплата за місяць проживання складає 400 злотих. Юлією сплачено за жовтень, листопад, грудень місяці 2018 року 1200 злотих. Вступний внесок за проживання ОСОБА_7 в Студентському домі сплачено позивачкою 27 серпня 2018 року в сумі 500 злотих. Під час оформлення візи 27 червня 2018 року ОСОБА_12 сплачено страховий платіж у розмірі 1391 грн. 25 жовтня 2018 року та 26 жовтня 2018 року ОСОБА_12 в якості обов`язкового учбового матеріалу придбано підручник та зошит з німецької мови, за що сплачено в цілому 110,10 злотих.

Позивачем до позовної заяви додано документи, які містять суми: 1) 400 PLN від 17 жовтня 2018 року (Том справи №1 а.58); 2) 400 PLN від 14 листопада 2018 року (Том справи №1 а.59); 3) 400 PLN від 11 грудня 2018 року (Том справи №1 а.58), а також інші документи.

При цьому, судом вірно зауважено про те, що частина вищевказаних документів складена іноземною мовою, при цьому будь-якого їх перекладу позивачем суду не надано, що робить неможливим встановлення їх точного змісту та відповідно не можуть бути прийняті судом як належні докази, у відповідності ст. 77 ЦПК України.

Позивачка ОСОБА_1 зазначала, що наведені нею витрати - це лише незначна її частина, що пов`язана з навчанням доньки, фактично витрати складають значно більшу суму з урахуванням щоденних потреб в продуктах харчування, засобів гігієни, потреб в одязі, взутті, в користуванні транспортом та в іншому, без чого людина не може існувати, у зв`язку з чим позивачка вважає, що відповідач, як батько, має приймати участь у утриманні ОСОБА_7 на час здобуття нею освіти шляхом сплати аліментів в розмірі 15000 грн. щомісячно.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , слід відмовити через їх недоведеність.

Апеляційний суд погоджєуться із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що має існувати одразу декілька окремих обставин за яких з батьків можуть бути стягнуті аліменти, передбачені ст.199 СК України, а саме:

1) повноліття дитини та недосягнення дитиною двадцяти трьох років;

2) продовження дитиною навчання;

3) потреба дитини у матеріальній допомозі;

4) наявність в батьків можливості надання такої допомоги.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:

1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;

2) продовження ними навчання;

3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;

4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Судовим розглядом справи встановлено, що на момент звернення позивачкою до суду з даною позовною заявою, існували такі обставини, як досягнення ОСОБА_3 вісімнадцяти років та недосягнення нею двадцяти трьох років.

За наведених обставин, з`ясуванню підлягає потреба дитини у матеріальній допомозі та наявність в відповідача можливості надавати матеріальну допомогу дитині.

Матеріалами справи встановлено, що в обґрунтування наявності в відповідача змоги надавати допомогу дитині, яка продовжує навчатися позивачка зазначала, що на її думку, ОСОБА_2 є працездатним та працює в якості моряка за відповідними контрактами із судновласниками, що надає йому можливість підтримувати доньку матеріально. Як зазначено в позовній заяві, одночасно з пред`явленням позову позивачка не може надати докази спроможності відповідача, але на розгляді Ананьївського районного суду Одеської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 , до позивачки про стягнення моральної та матеріальної шкоди, при цьому ОСОБА_2 стверджує, що з вини позивачки витратив на правничу допомогу та транспорт під час розгляду справ за позовами позивачки до нього 70000 грн., що на думку позивачки свідчить про те, що лише людина, яка працює та отримує гідну заробітну плату, може дозволити собі такі витрати.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 2 статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зазначене відповідає положенням частини 1 статті 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що в додатках до позовної заяви позивачкою було надано копію листа капітана Миколаївського морського порту від 9 січня 2018 року №18-26/22-9 (Том справи № 1 а.69), відповідно до якого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дипломно-паспортним відділом служби капітана Миколаївського морського порту видане посвідчення особи моряка серії НОМЕР_6 від 12 лютого 2016 року з терміном дії до 12 лютого 2021 року, а також копію листа Капітана морського порту Одеса від 19 липня 2018 року №25А/ДВ-2-383 (Том справи №1 а.68), відповідно до якого ОСОБА_2 було видано посвідчення особи моряка серії НОМЕР_7 від 22 червня 2009 року з терміном дії до 10 квітня 2019 року.

Матеріалами справи також встановлено, що ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 22.09.2020 року клопотання представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Гусєвої О.Д. про витребування доказів у справі було задоволено частково та витребувано у відповідача по справі - ОСОБА_2 для долучення до матеріалів справи належним чином завірену копію посвідчення особи моряка серії НОМЕР_6 , виданого на імя відповідача дипломно-паспортним відділом служби капітана Миколаївського морського порту 12 лютого 2016 року, з терміном дії до 12 лютого 2021 року (Том ІІ: а.с. 78-79).

На виконання вищезазначеної ухвали суду, 05.10.2020 року відповідачем ОСОБА_2 було надано на адресу суду заяву (Том ІІ: а.с. 86-88), у якій останній зазначив, що виконати вищевказану ухвалу немає можливості, оскільки 21.09.2020 року він знаходячись за адресою : АДРЕСА_3 з власної необережності, втратив посвідчення особи моряка, що підтверджується його зверненням до Суворовського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області про втрату від 25.09.2020 року та оголошенням у інформаційній газеті «Одеські вісті», випуску №77 (5301), якою паспорт моряка, у звязку із втратою, визнано недійсним.

При цьому, судом також вірно звернуто увагу на те, що документи, які надані позивачем та витребовувались судом за клопотанням позивача, лише посвідчують статус особи, як моряка, проте жодним чином не свідчать про отримання нею будь-яких доходів, оскільки згідно пункту 1 «Положення про посвідчення особи моряка», затвердженого Указом Президента України від 5 червня 1993 року №194/93 посвідчення особи моряка видається громадянинові України, що займає будь-яку посаду на борту судна (крім військового судна), зареєстрованого на території України чи інших держав - учасниць Конвенції 1958 року про посвідчення особи моряків і звичайно використовуваного для морського плавання. Вказане відповідає також положенням підпункту а пункту 1 статті 1 Конвенції про соціальне забезпечення моряків №70 від 9 жовтня 1987 року.

З урахуванням вищенаведенного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у розмірі 15000 грн. є необгрнутованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Окрім того, правильним є висновок місцевого суду в частині того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частину понесених позивачкою витрат, пов`язаних з навчанням доньки ОСОБА_3 в Економічному університеті м.Кракова у розмірі 47345 грн. 99 коп. є безпідставними та задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Так, стягнення додаткових витрат на дитину, передбачено статтею 185 СК України, якою визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

При цьому, стаття 185 СК України входить до Глави 15 «Обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання» СК України.

Статтею 180 СК України, яка розпочинає Главу 15 СК України, визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При цьому, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання визначено Главою 16 СК України.

Статтею 201 СК України «Застосування норм цього Кодексу до відносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина» визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Зі змісту та системного аналізу зазначених норм можливо дійти висновку, що до положення статті 185 СК України не застосуються до правовідносин щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина.

Зазначене узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, який в постанові від 29 січня 2018 року справі № 622/373/16-ц зазначив, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 зазначив, що відповідно до частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

У вказані постанові Верховний Суд також зазначив, що навчання особи з метою здобуття професійної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Отже такі витрати не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні статті 185 СК України. Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини за кордоном при наявності можливості проходження навчання у державних закладах освіти, не навела мотивів вибору освітнього закладу, що, зокрема, залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.

З урахуванням вищевикладенного, колегія суддів погоджується із висновком районного про недоведеність і безпідставінсть позовних вимог ОСОБА_1 .

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржуване нею рішення суду підлягає скасуванню у звязку із неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, оскільки на її думку, нею до суду було надано достатьньо доказів спроможності відповідача в надані матеріальної допомоги доньці, зокрема одначасно із позовною заявою нею також було надано повідомлення Капітана морського порту Одеса від 22.01.2018 року та Капітана Миколаївського морського порту від 09.01.2018 року, які свідчать про видачу ОСОБА_2 посвідчень особи моряка з терміном дії 10.04.2019 року та 12.02.2021 року відповідно, а тому немає ніякого сумніву в тому, що ці документи використовувалися відповідачем для роботи моряком за контрактами із судноввласниками.

Проте, на вказані доводи апелянта слід зазначити про те, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що посвідчення моряка відповідача було втрачене, а його отримання лише посвідчувало статус особи моряка та не підтверджувало отримання відповідачем будь-яких доходів.

Твердження апелянта у апеляційній скарзі про те, що також як на доказ спроможності відповідача щодо надання утримання доньці, позивачка посилалася на позовну заяву ОСОБА_2 від 23.08.2018 року (Том І: а.с. 63-67) до неї про стягнення матеріальної та моральної шкоди у вигляді реальних збитків, що були понесені ним при неодноразових судових розглядах у загальному розмірі 70000 грн., що на думку позивачки свідчить про його непогане матеріальне становище, апеляційний суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 в позовній заяві викривлено твердження, яке міститься в позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , так позивачем зазначено: «… ОСОБА_2 стверджує, що з моєї вини витратив на правничу допомогу та транспорт під час розгляду справ за моїми позовами до нього 70000 грн….», проте, безпосередньо надана позивачкою копія позовної заяви (Том справи №1 а.66) містить наступне твердження ОСОБА_2 : «…у вигляді реальних збитків мною понесені при необхідності захисту моїх законних прав та інтересів при неодноразових судових розглядах, у загальному розмірі 70000 гривень…».

Тобто, з наведеного вбачається, що вказана сума є збитками, які поніс відповідач та ці збитки не були спричинені у вигляді єдиної суми.

Крім того, згідно частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, наведені позивачкою твердження позивача взагалі не означають те, що відповідач при зазначенні суми у 70000 гривень у позовній заяві, мав на увазі те, що зазначена сума була в нього в наявності та він її реально витратив.

Вказане свідчить про те, що посилання позивачки на вказану позовну заяву є виключно припущенням позивачки про те, що вона може свідчити про матеріальне становище.

При цьому, згідно частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 19.01.2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на навчання доньки задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її утримання у розмірі 1200 гривень, щомісячно, до закінчення дитиною навчання в Одеському національному економічному університеті по 30 червня 2018 року, без урахування часу на канікули, з подальшою індексацією відповідно до закону.

Стягнути з ОСОБА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частину понесених нею витрат, пов`язаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, а саме, плату згідно договору № 31/14-ОЕФ від 01.08.2016 року за надання освітніх послуг в Одеському національному економічному університеті в розмірі 13497 гривень 50 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частину вартості проживання доньки у гуртожитку навчального закладу пов`язаних з навчанням доньки на 3-4 курсах, в розмірі 3380 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , аліменти на користь ОСОБА_1 , в інтересах ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 1/2 частину витрат на придбання одягу для доньки в розмірі 4755 гривень 50 копійок; 1/2 частину витрат на придбання ноутбуку(ПК) в розмірі 2761 гривня 50 копійок; ; 1/2 частину витрат на придбання мобільного телефону в розмірі 1977 гривень 00 копійок; та витрат на правову допомогу в розмірі 1600 гривень, а всього стягнути з відповідача на користь позивача в інтересах доньки 27971 гривня 50 копійок (двадцять сім тисяч двісті дев`ятсот сімдесят одну гривню 50 копійок).

Згідно довідки № 8911 державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої службим. Одеси ГТУЮ в Одеській області заборгованість по сплаті аліментів по виконавчому листу № 491/1129/16ц виданого 09.03.2017 року відсутня.

Крім того, рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21.03.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 12.06.2018 року в позові ОСОБА_1 про стягнення коштів на дитину, яка продовжує навчання було відмовлено.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що на даний час ОСОБА_3 , в інтересах якої ОСОБА_1 подала позов, знаходиться та проживає в м.Ананьїв Одеської області, працює головним бухгалтером на ринку «Ананьїв» з 2019 року по теперішній час, про що свідчить довідка від 10.06.2021 року. Навчання ОСОБА_3 в Польщі після закінчення 1 курсу залишила, що не заперечується позивачкою.

Будь-яких інших доказів, які б давали підстави вважати, що відповідач має матеріальну змогу надавати допомогу донці, а донька потребує такої допомоги, як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції відповідачкою не надано, що свідчить про те, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчатися, є необґрунтованими та недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали б на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 08 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 28.11.2022 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда