Справа № 344/4721/22
Провадження № 2/344/2159/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

08 грудня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАБУД» про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою до відповідача про визнання права власності. Позов мотивований тим, що 31 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфабуд» і ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця майнові права на розташовану в об`єкті капітального будівництва квартиру АДРЕСА_1 , поруч з будинком АДРЕСА_2 , загальною площею 80,71 кв. м. На виконання умов даного договору, позивач здійснила повну оплату вартості квартири котру мала б набути у власність, проте відповідач відмовився надавати позивачці необхідні документи для набуття права власності мотивуючи тим, що позивач начебто має додатково оплати ще певну суму коштів. З метою захисту своїх прав у 2016 році ОСОБА_1 звернулася з відповідним позовом до Івано-Франківського міського суду. 05 квітня 2017 року за результатами розгляду справи № 344/11249/16-ц Івано-Франківський міський суд прийняв рішення, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року. Так, даним рішенням Івано-Франківський міський суд вирішив позов ОСОБА_1 до ТОВ «Альфабуд» про спонукання до виконання умов договору задовольнити та зобов`язав відповідача виконати умови пунктів 2.1 та 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року в частині підписання акта прийому-передачі з метою набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , поруч з будинком АДРЕСА_2 . Дані рішення набрали законної сили, і обставини наведені у них щодо повного і належного виконання позивачем умов договору описані та не потребують додаткового доказування. З метою виконання даного рішення, ОСОБА_1 отримала виконавчий лист, котрий звернула до виконання. В ході виконавчого провадження, 16 серпня 2017 року державний виконавець Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Саміляк О.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження про зобов`язання ТОВ «Альфабуд» виконати умови пунктів 2.1 та 2.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року. 01, 20 лютого, 03, 13, 15, 27 березня 2018 року державний виконавець MB ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, надіслав керівнику ТОВ «Альфабуд» Зварищуку В.М. виклики щодо зобов`язання з`явитись до державного виконавця. Також складено три акти державного виконавця про примусове виконання рішення суду і три постанови про накладення штрафу в розмірі 5 100,00 грн. 18травня 2018 року державний виконавець Саміляк О.М. направив начальнику Івано-Франківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області подання про притягнення до кримінальної відповідальності керівника ТОВ «Альфабуд» ОСОБА_2 25.05.2018 до ЄДРДР було внесено відомості про злочин за ст.. 382 ч. 1, номер кримінального провадження 00002059. 25.02.2019 виконавче провадження по виконанню рішення Івано-Франківського міського суду від 05.04.2017 в справі №344/11249/2016 було закрито, у зв`язку із неможливістю виконання, що полягало у злісному ухиленні керівника ТзОВ «Альфабуд» виконати свої зобов`язання. Листом від 27 червня 2018 року № 20/06 ТзОВ «Альфабуд» викликав ОСОБА_1 для підписання акта та передання їй документів, встановлених пунктом 2.1 договору. При цьому, незважаючи на встановлені судовими рішеннями обставини просив до 06 липня 2018 року здійснити оплату заборгованості, що виникла у зв`язку з різницею між проектною та фактичною площею квартири, в сумі 53 361,00 грн. Листом від 30 листопада 2018 року № 30-11/18 ТзОВ «Альфабуд» надіслав ОСОБА_1 два примірники акта приймання-передачі майнових прав до договору. У листі також було встановлено п`ятиденний термін для повернення позивачу його примірника акта. Також, в Акті містилася вимога про сплату непередбачуваних коштів. Оскільки ОСОБА_1 не визнавала заборгованості по даному акту, то не підписувала його. 8 березня 2019 року ТзОВ «Альфабуд» надіслав ОСОБА_1 лист № 18-03-19/12, яким повідомив про одностороннє розірвання договору. Переслідуючи в подальшому свою незаконну позицію, щодо невиконання умов договору ТзОВ «Альфабуд» звернулося до Івано-Франківського міського суду із позовом про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31.01.2014. Івано-Франківський міський суд у справі №344/9867/19 виніс 16.02.2021 рішення, котрим у задоволенні позову відмовив. 22.06.2021 Івано-Франківський апеляційний суд постановою у даній справі залишив без змін рішення Івано-Франківського міського суду від 16.02.2021. Надалі, 01.12.2021 Верховний Суд виніс Постанову по справі №344/9867/19 якою касаційну скаргу ТзОВ «Альфабуд» залишив без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін. Мотивуючи прийняте рішення Верховний Суд зазначив, що ТОВ «Альфабуд» належними та допустимими доказами не довів суду істотність допущеного відповідачем ОСОБА_1 порушення умов договору, і доводи ТОВ «Альфабуд» про наявність підстав для розірвання договору є необгрунтованими. Крім того у Постанові Верховний Суд вказує: «...ТОВ «Альфабуд» як на підставу розірвання договору купівлі-продажу майнових прав посилається на те, що відповідач до 06 липня 2018 року не здійснила повної оплати вартості спірної квартири у розмірі 22 000,00 грн, що виникла у зв`язку з різницею на 4,6 кв. м між проектною і фактичною площею квартири, і є підставою відповідно до пункту 6.5 договору в односторонньому порядку для розірвання договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року.

Разом з тим у рішенні Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2017 року встановлено, що станом на час розгляду справи ОСОБА_1 повністю виконала умови договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року, а тому ТОВ «Альфабуд» зобов`язане виконати умови пунктів 2.1 та 2.2 цього договору з метою набуття права власності на майнові права на квартиру.

У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено істотність допущеного відповідачем порушення умов договору, оскільки неповна оплата товару покупцем і прострочення виконання позивачем пунктів 2.1, 2.2 договору не є підставою для розірванні договору купівлі-продажу на підставі статті 651 ЦК України.»

Таким чином незважаючи на численні судові процеси і встановлені в рішеннях суду обставини про виконання позивачем умов договору, відповідач і надалі відмовляється видати ОСОБА_1 , як інвестору квартири документи, необхідні для реєстрації права власності за нею.

За наявності даних обставин позивач змушена знову звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує нормами законодавства котрі узагальнені в аналогічній справі за подібними правовідносинами № 344/16879/15-ц, Провадження №14-31цс20 Великою палатою Верховного Суду, постанова від 14 січня 2021 року, а саме.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.

У статті 3 ЦК України зазначені загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Також у вказаному нормативному акті передбачено підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зокрема, у статті 11 вказано, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

У загальних положеннях про зобов`язання передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Також наголошено про необхідність виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про їх поділ на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України) і що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року №2658-ІІІ "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність").

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні- як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном" (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі "Броньовські проти Польщі", заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі "Сук проти України", заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини" від 02 березня 2005 року, заяви №71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, "легітимні очікування" та "майнові права" (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії", заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" (№25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства", заява № 44277/98).

В іншій справі "Н.К.М. проти Угорщини" (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що "правомірні очікування" підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року №6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як "право очікування", яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах №6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядку управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-XII "Про інвестиційну діяльність" (далі - Закон № 1560-ХІІ).

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону № 978-ІV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник, зокрема, подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо) (у разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав); довідку (виписку) із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав, видану особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), про участь заінтересованої особи в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва (у тому числі шляхом купівлі-продажу майнових прав); технічний паспорт на об`єкт інвестування (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо); завірені особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва), копії (крім випадків подання оригіналів таких документів особою, що залучала кошти фізичних та юридичних осіб (замовником будівництва): документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку (крім випадків реконструкції об`єктів нерухомого майна без зміни зовнішніх геометричних розмірів їх фундаментів у плані); документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт нерухомого майна до проведення його реконструкції (у разі проведення реконструкції об`єкта нерухомого майна); документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси (крім випадку, коли в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна його адреса не змінилася) (пункт 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868).

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме . майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 (провадження № 14-8цс21) вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови).

При розгляді справи Велика Палата Верховного Суду керується тим, що, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження №14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі № 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі №1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі №761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

Тобто в цьому випадку вимога про визнання права власності заявлена на підтвердження реальності його існування.

Позивачка мала обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права - отримання новозбудованої квартири у власність, а позов спрямований на захист її права на новозбудовану квартиру, яке не визнається ТзОВ «Альфабуд». Способом захисту ОСОБА_1 обрала визнання за нею такого права, що відповідає положенням статті 16 ЦК України.

Визнання права власності є ефективним і належним способом захисту прав сторони -покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, проте не може реалізувати свої права внаслідок недобросовісної

поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру і на думку позивача спосіб захисту права власності, передбачений статтею 392 ЦК України є ефективним, універсальним і застосовним до спірних правовідносин та таким, що найбільш повно відновлює порушені права позивача.

29.04.2022 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.

У підготовчому судовому засіданні сторона відповідача ТОВ «АЛЬФАБУД» подала клопотання про закриття провадження в справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України. 21.07.2022 суд, оцінивши долучені сторонами докази, з`ясував, що рішення в справі №344/11249/16-ц, провадження №2/344/104/17 від 05.04.2017 набрало законної сили, яке стосується тих самих сторін, однак стверджувати, як наполягає відповідач, що предмети спору є тотожним, і є тотожними підстави спору буде помилковим. Так, за результатами судового розгляду в справі №344/11249/16-ц, провадження №2/344/104/17 від 05.04.2017 судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 заявила вимогу зобов`язального характеру про спонукання відповідача ТОВ «АЛЬФАБУД» до виконання умов договору купівлі продажу майнових прав від 31.01.2014 з метою набуття ОСОБА_1 права власності на майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , а підставами позову стало невиконання ТОВ «АЛЬФАБУД» умов п.2.1 та 2.2 Договору купівлі-продажу майнових прав від 31.01.2014. У справі ж що розглядається, №344/4721/22, провадження №2/344/2159/22 позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_3 , підставами позову вказано відмова відповідача у видачі позивачу документів, необхідних для реєстрації права власності. Покликання відповідача про «фактично аналогічні позовні вимоги» та «спосіб захисту», навіть з урахуванням широкого тлумачення поняття «юридичного спору» суд вважає помилковими, у справі, що розглядається, позивач навела інші фактичні підстави позову та предмет, які не є тотожними тим, що вказані у справі №344/11249/16-ц, провадження №2/344/104/17, а отже, відсутня повна тотожність позовів у цих справах, як того вимагають положення пункту 3 частини першої статті 255ЦПК України, тому постановлено відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАБУД» про закриття провадження у цивільній справі.

Не погоджуючись із поданим позовом, відповідач скористався своїм правом щодо надання відзиву, який 05.09.2022 надійшов через канцелярію та долучений до матеріалів справи. Відзив мотивований тим, що відповідно до п.1.1 договору купівлі-продажу майнових прав від 31 січня 2014 року (надалі договір) укладеного між ТОВ «Альфабуд» та ОСОБА_1 продавець (ТОВ «Альфабуд») зобов`язується передати у власність Покупця ( ОСОБА_1 ) майнові права на розташовану в Об`єкті капітального будівництва квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 80,71 м2, що знаходиться на п`ятому поверсі, надалі об`єкт нерухомості, а Покупець зобов`язується прийняти майнові права на об`єкт нерухомості і сплатити за них грошову суму, що визначена умовами цього договору. Об`єктом капітального будівництва є багатоквартирний житловий будинок за будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п. 1.4. договору загальна площа об`єкта нерухомості, вказана в п.1.1. Договору, є проектною та підлягає уточненню. Покупець ознайомлений та погодився з тим, що остаточна площа квартири буде визначена згідно даних технічного паспорту, що оформляється суб`єктами господарювання, які уповноважені здійснювати технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (з урахуванням до загальної площі квартири 100 % площі лоджій та балконів). Пунктом 2.1. договору визначено, що майнові права на Об`єкт нерухомості за цим Договором передаються Продавцем Покупцю після повної оплати вартості об`єкта нерухомості шляхом підписання Акту прийому-передачі. Пунктами 3.3. та 3.4. договору визначено порядок збільшення ціни за договором, зокрема Покупець у разі не погодження з пропозицією Продавця щодо встановлення нової ціни має письмово повідомити про таку незгоду Продавця протягом десяти днів з моменту реєстрації поштовим відділенням рекомендованого листа про зміну ціни та повністю погасити заборгованість перед Продавцем протягом п`ятнадцяти днів з моменту реєстрації поштовим відділенням рекомендованого листа про зміну ціни за ціною, що діяла до такої зміни. При відсутності від Покупця зазначеного повідомлення та при непогашенні заборгованості за ціною, що діяла до зміни, нова ціна вважається прийнятою автоматично на шістнадцятий день після реєстрації поштовим відділенням рекомендованого листа про зміну ціни. Листом №08/03 від 06 березня 2015 року відповідач повідомив позивача про зміну ціни за 1 м2 загальної площі об`єкта. Відповідно до п.3.4. договору нова ціна на неоплачену площу почала діяти з 26 березня 2015 року. 26 червня 2015 року Управлінням Держархбудінспекції в Івано-Франківській області зареєстровано декларацію про готовність багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_4 . 30 липня 2015 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №429 багатоквартирному будинку з приміщеннями громадського призначення, замовником якого є ТОВ «Альфабуд» присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_5 . Однак, 05 листопада 2015 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №654 до рішення №429 були внесені зміни щодо номеру будинку, а саме змінено на №136. 14 серпня 2015 року було проведено інвентаризацію та складено технічний паспорт на квартиру за АДРЕСА_6 , з подальшим виправленням на номеру будинку на 136. Згідно проведених замірів площа квартири за АДРЕСА_1 , що є предметом договору склала 86,1 м2. Як вказує позивач, з посиланням на рішення суду у справі 344/11249/16-ц та 344/9867/19, нею здійснена повна оплата вартості квартири. Однак, апеляційним судом Івано-Франківської області в ухвалі від 11 травня 2017 року у справі №344/11249/16-ц (стор.5) встановлено, що станом на 23 березня 2015 року ОСОБА_1 здійснила 100% оплату вартості майнових прав на квартиру, обумовлену договором,у сумі 371266 грн. на загальну площу 80,71 м2. Як вказує суд апеляційної інстанції право на передачу майнових прав шляхом підписання акту прийому-передачі у позивач виникло 23 березня 2015 року після повної оплати прав на квартиру. Щодо рішення у справі 344/9867/19 то у даній справі суди посилаються на обставини встановлені у справі 344/11249/16-ц, зокрема на 100% оплату вартості майнових прав на квартиру. Однак, у вищевказаних справах суди вказують на оплату площі 80,71 м2. При цьому, судами не досліджено та встановлено обставин щодо оплати різниці між проектною площею та площею визначеною за даними технічної інвентаризації. Зокрема, як зазначено вище 14 серпня 2015 року було проведено інвентаризацію та складено технічний паспорт на квартиру за АДРЕСА_1 та встановлено фактичну площу квартири, яка склала 86,1 м2. Відтак, здійснити оплату вказаної різниці до дати проведення інвентаризації та виготовлення технічного паспорта позивач не могла. Поряд з цим, з 26 березня 2015 року вступила в дію нова, змінена ціна за 1 м2 вартості об`єкта нерухомості, відповідно різниця в площі підлягала оплаті за новою ціною та становила 53361,00 грн. У зв`язку з цим, у позивача станом на сьогоднішній день наявна заборгованість перед відповідачем, що відповідно до умов договору, а саме п. 2.1., є перешкодою для передачі майнових прав. З огляду на вищенаведені обставини в акті приймання-передачі, який надавався позивачу на виконання рішення суду у справі №344/11249/16-ц, зазначалась вказана заборгованість. Відповідно і безпідставними є твердження позивача про невиконання відповідачем умов договору. Окрім цього, слід звернути увагу, що надсилаючи керівнику ТОВ «Альфабуд» Зварищуку В.М. виклики 01, 20 лютого, 03, 13, 15, 27 березня 2018 року та вчиняючи інші дії в межах виконавчого провадження державний виконавець надсилає документи особі, яка не являється керівником боржника та як виявилося згодом за адресою, яка не є місцезнаходженням даної юридичної особи. А тому і внесення відомостей до ЄДРДР щодо невиконання ОСОБА_2 рішення суду безпідставне. Поряд з цим, листом від 27 червня 2018 року №19/06 керівником ТОВ «Альфабуд» на адресу ОСОБА_1 був надісланий лист з проханням з`явитися для підписання акту приймання-передачі та оплати заборгованості. У зв`язку з неявкою у запропонований час для підписання акту приймання-передачі, листом №30-11/18 від 30 листопада 2018 року було надіслано два примірника акту приймання-передачі на квартиру АДРЕСА_3 . Однак, вказаний акт підписаний не був. Отже, відповідач свої зобов`язання згідно договору виконав, однак позивач відмовився від підписання акту приймання-передачі квартири з підстав невизнання заборгованості з посиланням на рішення суду у справі №344/11249/16-ц, при цьому у вказаній справі судом не встановлено обставин щодо оплати різниці площі та ціни за якою така різниця мала бути оплачена. Окрім цього, на думку відповідача у даній справі підлягає до застосування термін позовної давності, а тому прошу суд при вирішенні спору у даній справі застосувати позовну давність зважаючи на наступне. Відповідно до умов договору, а саме п. 7.1. договір набуває чинності з моменту його підписання, та діє до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов`язань за договором. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації, яким є багатоквартирний житловий будинок з приміщеннями громадського призначення по АДРЕСА_2 , зареєстрована 26 червня 2015 року. Листом від 27 червня 2018 року №19/06 позивача було повідомлено про необхідність з`явитися для підписання акту приймання-передачі та необхідність здійснити оплату заборгованості. В подальшому у зв`язку із неявкою у запропонований час листом за №30-11/18 від 30 листопада 2018 року було надіслано акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_3 . Рішення суду у справі №344/11249/16-ц, на виконання якого надсилались вищевказані листи, набрало законної сили 11 травня 2017 року. На виконання вказаного рішення Івано-Франківським міським судом 05 квітня 2017 року видано виконавчі листи із строком пред`явлення до виконання 12 травня 2020 року, які отримано позивачем 20 червня 2017 року. На підставі вказаних виконавчих листів державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби 16 серпня 2017 року відкрито виконавче провадження №54516160. 28 лютого 2019 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №54516160 з примусового виконання виконавчого листа №344/11249/2016 від 05 квітня 2017 року. Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України (ЦК України) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності згідно приписів статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, враховуючи наведені норми закону, про порушення своїх прав позивачу було відомо як мінімум з моменту отримання листа від 27 червня 2018 року, а тому термін позовної давності слід відраховувати саме від дати повідомлення відповідачем про наявність заборгованості та відповідно такий минув у червні 2021 року. Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті складає 15 000,00 грн. Враховуючи наведені вище доводи та керуючись ст.ст. 43, 178 ЦПК України сторона відповідача просила в задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Альфабуд» відмовити.

05 вересня 2022 року ухвалою суду постановлено закрити підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАБУД» про визнання права власності та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву та зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності та винесення заочного рішення судом, просив суд позов задовольнити та визнати за ОСОБА_1 ідентифікаційний код НОМЕР_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 85,2 м. кв., а судові витрати покласти на відповідачів.

Відповідач в судове засідання не з`явився, інших заяв від нього не надходило, про дату та час повідомлявся належним чином, причини неявки суду не вказав.

Згідно з ч.3 ст. 287 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві обґрунтування позивача, покликання у відзиві відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши також правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Щодо застосування строків позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову, то суд не може погодитися із твердженням сторони відповідача про попуск таких загальних строків, відлік яких сторона відповідача вважає необхідним обраховувати з 27 червня 2018 року, адже чисельні судові спори між сторонами тривали, в тому числі і з ініціативи відповідача у цій справі, в тому числі щодо розірвання договору, який був підставою виникнення первісних правовідносин між сторонами.

Щодо спору по його суті.

Сторона позивача прохала суд визнати за ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 85,2 м. кв., тобто вимога про визнання права власності заявлена на підтвердження реальності існування такого права, наявність якого підтверджена і судовими рішеннями, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно до ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

У відповідності до ст.. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; а згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 316 Цивільного кодексу України регламентує поняття права власності та вказує, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору (ч.2 ст. 316 ЦК України).

В ч. 1 ст. 317 ЦК України вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

На підставі статті 190 ЦК України майном вважається не лише окрема річ чи сукупність речей, а також майнові права. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не вважаються речовими правами на чуже майно, а також не вважаються правом власності.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Таким чином, майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні та достатні для набуття речового права.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Практика визнання права власності на об`єкти нерухомості, розміщені у введених в експлуатацію будинках та спорудах, з огляду на відсутність у позивачів можливості оформити право власності в позасудовому порядку як ефективного способу захисту порушених прав підтримується й Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц (провадження №14-606цс18), від 03 квітня 2019 року у справі№ 1609/6643/12 (провадження № 14-107цс19), від 15 травня 2019 року у справі № 522/102/13-ц (провадження № 14-38цс19), від 29 травня 2019 року у справі №1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19), від 26 червня 2019 року у справі №761/3428/15-ц (провадження № 14-268цс19).

Отже, у випадку оспорювання чи невизнання за інвестором, який виконав умови договору інвестування, первісного права власності на новостворений об`єкт інвестування, введений в експлуатацію, ефективним способом захисту такого права є визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України.

Ураховуючи особливість перетворення права на майнові права у право на новостворений об`єкт нерухомого майна, саме інвестор є першим власником за договором купівлі-продажу майнових прав на певне нерухоме майно, яке фактично існує, однак набуває формальних ознак об`єкта цивільних прав лише після його державної реєстрації. Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вимоги ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України вказують, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для виконання.

Стаття 129-1 Конституції України проголошує, що Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Наведене декларує обов`язковість судового рішення, що уособлює те, що таке рішення має бути виконано вчасно, відповідним чином і у повному обсязі.

В кожному конкретному випадку суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі № 912/1856/16 та від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

При цьому, важливою складовою є саме наявність порушеного права, свободи чи інтересу.

Оскільки попередніми судами встановлено і підтверджено набуття позивачем права, яке він вважає порушеним, то представляється можливим ствердно констатувати і про порушення цього права та перешкоди в його реалізації.

Порушення прав, свобод чи інтересів не повинно бути абстрактними, має містити обґрунтування негативного впливу відповідача на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси сторони позивача.

Суд погоджується, що позивачка мала обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права - отримання новозбудованої квартири у власність, а заявлений позов спрямований на захист її права на новозбудовану квартиру, яке не визнається ТзОВ «Альфабуд». Способом захисту ОСОБА_1 обрала визнання за нею такого права, що відповідає положенням статті 16 ЦК України.

Визнання права власності в даному конкретному випадку буде ефективним і належним способом захисту прав сторони -покупця, який за договором купівлі-продажу майнових прав повністю сплатив узгоджену в договорі грошову суму, що також підтверджується і судовим рішеннями, проте не може реалізувати свої права внаслідок поведінки продавця після введення будинку в експлуатацію, який не визнає права покупця на цю збудовану квартиру, отож такий спосіб захисту права власності, передбачений статтею 392 ЦК України є не лише ефективним та універсальним, а й застосовним до спірних правовідносин і та таким, що найбільш повно відновлює невизнані права позивача.

Отож дослідивши матеріали справи та подані докази, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат слід провести в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 263-265,353-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 85,2 м. кв.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬФАБУД» (48301, Тернопільська обл., Монастириський район, м. Монастириська, вул. Шевченка, 70Б) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 - витрати по сплаті судового збору в розмірі - 992,4 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цивільним процесуальним кодексом України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (а після чого, безпосередньо до апеляційного суду).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В.Шамотайло