РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2022 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Ішуніної Л. М.

за участю:

секретаря судового засідання Омельченко Ю. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Лисова Д. О. ,

представника третіх осіб Смольського О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), треті особи: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 12 липня 2021 року № 753/о про звільнення його з посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украерорух; поновити його на вказаній посаді з 12 липня 2021 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 12 липня 2021 року до винесення рішення по справі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18 серпня 2020 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області його було поновлено на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху з 13 квітня 2020 року. 19 серпня 2020 року позивач приступив до виконання своїх посадових обов`язків. 12 липня 2021 року наказом № 753/о його було звільнено із займаної посади - керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним та необґрунтованим, оскільки відповідачем було порушено порядок вивільнення працівника, з огляду на те, що наказом від 25 березня 2021 року № 207 було внесено зміни в штатний розпис апарату управління від 18 серпня 2020 року, що був введений в дію наказом № 850. Зміни було введено в дію 29 червня 2021 року, згідно яких посада позивача скорочувалась. Однак наказом Украероруху № 1237 від 31 грудня 2020 року вже було затверджено новий штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, що вводився в дію 01 квітня 2021 року, в якому також була відсутня посада позивача. Таким чином, зміни що вступили в дію 29 червня 2021 року було внесено в старий штатний розпис, який на момент вступу в дію самих змін, вже три місяці як не був чинний, що позбавило позивача можливості приймати участь у конкурсному відборі на посади у новому штатному розписі, затвердженого наказом № 1237.

Крім того, відповідачем порушені вимоги законодавства щодо його переважного права на залишення на роботі, так як його стаж роботи в Украерорусі складав більш ніж 24 роки та він володів достатнім рівнем кваліфікації і продуктивності праці. Він неодноразово подавав заяви на переведення його на посади керівного складу у новому штатному розписі, затвердженого наказом Украерорух № 1237 від 31 грудня 2020 року, однак йому було відмовлено у переведенні на посади у новому штатному розписі.

Також, позивач після отримання повідомлення про скорочення подав заяви на переведення його на вакантні посади (заява від 15 червня 2021 року - про переведення на посаду директора РСП «Київцентраеро»; заява від 17 червня 2021 року - про переведення на посаду начальника управління кадрового забезпечення Украероруху), але в день звільнення відповідач відмовив позивачу у розгляді його заяв на переведення, оскільки щодо однієї з посад він не відповідав кваліфікаційним вимогам, а інша посада не була вакантною. Водночас, посада начальника управління кадрового забезпечення Украероруху була запропонована роботодавцем позивачу як вакантна, тому ОСОБА_1 вважав, що ця посада відповідає його досвіду та кваліфікації.

Крім того, в порушення вимог частини другої статті 252 КЗпП України, роботодавець не звертався до ППО «ІТФ» із поданням про розірвання трудового договору. Натомість, звернувся із поданням від 15 червня 2021 року про розірвання трудового договору тільки до Центральної ради ВП «ФПАРРіЗУ», рішенням якої від 01 липня 2021 року роботодавцю було відмовлено у наданні згоди на розірвання трудового договору із ОСОБА_1 , яке було обґрунтовано тим, що адміністрацією Украероруху порушено статтю 49-2 КЗпП України, а саме не включені до переліку вакантних посад по підприємству посади, які займали виконуючі обов`язки, не проведено консультацій із профспілками в порядку статті 49-4 КЗпПП України, незрозуміле обґрунтування необхідності скорочення посади ОСОБА_1 . Таким чином, відповідач не міг прийняти рішення про звільнення позивача без згоди відповідного профспілкового органу, оскільки рішення про відмову є обґрунтованим, а звільнити працівника без зголи профспілкового органу можливо за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

У зв`язку з викладеним, вважає, що наказ про його звільнення є незаконним, тому звернувся до суду з указаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києві від 27 серпня 2021 року вищезазначену справу передано до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

03 вересня 2021 року ухвалою Київського апеляційного суду визначено підсудність вказаної справи Солом`янському районному суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 вересня 2021 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М., яку передано до провадження судді 17 вересня 2021 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

18 лютого 2022 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшов відзив відповідача, в інтересах якого діє Калмиков О. В. , який заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що рiшенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року позивача було поновлено на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва. Але на момент поновлення (18 серпня 2020 року) позивача, посада, яку він обіймав, у штатному розписі вже була відсутня, у зв`язку із скороченням штату на підставі наказу від 26 грудня 2019 року № 1120 «Про введення в дію оновленої організаційної структури та штатного розпису керiвного складу Украероруху» та наказу від 08 січня 2020 року № 9 «Про затвердження штатного розпису підрозділів головного підприємства Украероруху». Пiсля виведення посади яку займав позивач ця посада, як на час його попередження про скорочення так і на час його звiльнення, що відбувалось у 2020 році, більше не вводилась та не iснувала.

За таких обставин вiдповiдач поновив працівника на старій посадi, зазначивши в штатному розписі в розділі «Примітка»: «посада введена на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року по справі № 359/3506/20 поза чинною органiзацiйною структурою Украероруху», про що свідчить додаток до наказу № 850 вiд 18 серпня 2020 року. Фактично позивач, який обiймає скорочену посаду, виявляється поза штатом - його уже немає в оновленому штатному розписi, затвердженого наказом вiд 08 січня 2020 року № 9, але трудові відносини з ним продовжуються ще протягом гарантованого 2-місячного строку.

30 жовтня 2020 року Міністерство інфраструктури України знову погодило відповідачу оновлену органiзацiйну структуру Украерроруху. Наказом Украероруху від 03 грудня 2020 року № 1124 введено в дію оновлену структуру підприємства, а в подальшому, наказом вiд 31 грудня 2020 року № 1237 затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, який введено в дію 04 січня 2021 року. В новому затвердженому штатному розписі посаду Позивача (керівника проектів та програм групи з реалiзацii програм капітального будівництва) також не передбачено. Наказом вiд 25 березня 2021 року № 207 посаду керівника проектів програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яку обіймав Позивач, було виключено зі штатного розпису підприємства, що призвело до змiн у ньому, тобто скорочення штату.

Відповідачем, у зв`язку з виведення посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яка була поза чинною організаційною структурою Украероруху (наказ підприємства від 25 березня 2021 року № 207), та виконуючи вимоги частини другої статті 49-4 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії дiяльності» було направлено лист до ВП «ФПАРРіЗ України» з пропозицією про проведення консультацій щодо скорочення посади керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, що є підтвердженням факту дотримання відповідачем процедури скорочення штату, однак відповідь на вказаний лист відповідач не отримав.

Крім того, з огляду на змiст позовної заяви, позивач не заперечує того факту, що він отримав попередження про скорочення посади та наступне вивільнення вiд 22 квітня 2021 року та одночасно з ним перелік вакантних посад, на які позивач міг працевлаштуватися, що свідчить про дотримання з боку роботодавця вимог трудового законодавства. Також, звернув увагу, що позивачем, протягом наступних 3 (трьох) місяців було отримано перелік вакантних посад станом на 19 травня 2021 року, 03 червня 2021 року, 15 червня 2021 року та 12 липня 2021 року.

Позивач вказує на те, що у відповідності до переліку вакантних посад, ним було подано 2 (дві) заяви про переведення на посаду: директора РСП «Київцентраеро» (заява від 15 чеврня 2021 року); начальника управління кадрового забезпечення Украероруху (заява від 17 чеврня 2021 рокцу), розглянувши які, відповідач надав позивачу обґрунтовані відповіді по суті озвучених у заявах питаннях. Інших заяв щодо переведення на посаду від позивача, до дати його звільнення, не надходило.

Щодо переважного права працівника на залишення на роботі відповідач вказує, що оцінювання працiвникiв та визначення їх переважного права, проводиться виключно роботодавцем.

Що стосується рішення профспілки про відмову у наданні згоди на розірвання трудового договору , то відповідач вважає, що воно не містить достатньоi аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Зокрема, висновки засідання Пленуму Центральної Ради щодо ненадання адміністрацією Украероруху переліку посад, які призначено виконуючими обов`язків не відповідають дійсності, оскільки, як зазначає сам позивач, 22 квітня 2021 року ним отримано перелік вакантних посад. Згідно даного переліку, серед інших посад, були зазначені посади з «Приміткою» - тимчасово виконуючий обов`язки. Щодо обґрунтувань дублювання функцій у відділі капітальних інвестицій, які на думку профспілки є безпідставними, то в цих висновках профспілки відсутні чіткі посилання на накази та доручення Украероруху, які стали предметом дослідження під час засідання Центральної Ради, що говорить про відсутність об`єктивного підходу та поверхневий розгляд обставин справи. Зазначення в рішенні профспілки, як однієї з причин відмови у наданнi згоди на розірвання трудового договору, спроби незаконного звільнення ОСОБА_1 у 2020 році та незаконне намагання керівництва Украероруху перевести працівника з робочого місця у м. Бориспіль до м. Запоріжжя свідчить про упереджене ставлення керівництва Украероруху до голови ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» та члена Центральної Ради Всеукраїнської профспілки - не є належним обґрунтуванням для відмови у наданні згоди. Наведені твердження профспілки грунтуються на припущеннях та носять виключно суб`єктивний характер.

Крім того, рішення профспілки від 01 липня 2021 року, яким не було надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 , було направлено відповідачу 05 липня 2021 року, тобто з порушенням строку, передбаченого статтею 39 КЗпП України.

Крім цього, 28 вересня 2021 року позивачу було додатково направлено лист № 1?24.2/6976/21 з пропозицію ознайомитися з переліком вакантних посад, що свідчить про намір вiдповiдача в працевлаштуванні працівника.

Враховуючи викладене, вважає, що позовна заява є необґрунтованою, позивачем не надано суду доказів, які встановлюють наявність обставин, на які він посилається, тому у її задоволенні слід відмовити.

03 серпня 2022 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій останній зазначив, що твердження відповідача, про те, що позивач обіймає скорочену посаду, яка є поза штатом, є суперечливим, оскільки дана посада була введена в оновлений штатний розпис, затверджений наказом від 08 січня 2020 року № 9 на виконання рішення суду. Крім того, наполягає на тому, що відповідачем не було йому запропоновано роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо, оскільки у відповідь на подані позивачем заяви на вакантні посади йому було відмовлено та зазначено, що останній не відповідає кваліфікації на надані в переліку роботодавця вакантні посади. Також, позивач зазначив підстави та обставини аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі.

04 серпня 2022 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців» (далі - ПП «ІТФ»), в яких зазначено, що профспілковий орган підтримує заявлений позов в повному обсязі та просить його задовольнити, оскільки відповідач в порушення вимог частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», без додержання загального порядку, не звернувся до ППО, членом та одночасно головою якої є позивач, за отриманням згоди на його звільнення. Крім того вказано, що ППО «ІТФ» підтримує аргументи, викладені в рішенні ВП «ФПАРРІЗУ» від 01 липня 2021 року щодо ненадання згоди на звільнення позивача із займаної посади.

05 вересня 2022 року, засобами поштового зв`язку, до суду надійшли пояснення третьої особи - Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» в яких зазначила, що нею було надано відповідачу рішення від 01 липня 2021 року, яким було надано обґрунтовану відмову у звільненні позивача із займаної посади та яке містить достатнє правове обґрунтування з відповідним посиланням на нормативно-правові акти та їх порушення роботодавцем. Крім того, вважає, що позиція відповідача щодо порушення триденного строку для надання йому рішення Центральної Ради ВП «ФПАРРІЗУ» від 01 липня 2021 року є суперечливою, оскільки 01 липня 2021 року був четвер, а рішення було надано роботодавцю 05 липня 2021 року, у понеділок, тобто на третій робочий день. Більше того, в оскаржуваному наказі зазначене рішення є однією з підстав для його прийняття, тобто враховане роботодавцем при ухваленні рішення про звільнення позивача.

З огляду на викладене, при звільненні позивача відповідачем були порушені положення статей 42, 43, 49-2, 49-4, 252 КЗпП України, частину третю статті 29 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», отже позовні вимоги цілком обґрунтовані.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові, та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, з огляду на підстави, викладені у відзиві на позовну заяву.

Представник третіх осіб в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені в письмових поясненнях, наданих до суду.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд установив, що позивач, починаючи з 11 листопада 1999 року по день звільнення працював у відповідача на посадах в апараті управління, у тому числі, з 22 жовтня 2019 року був переведений на посаду керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва та 13 квітня 2020 року звільнений з роботи за скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України), однак 18 серпня 2020 року поновлений на попередній роботі, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 (т.1 а. с. 24-36).

Наказом відповідача від 18 серпня 2020 року № 850, на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року по справі № 359/3506/20 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, вказану посаду було включено до штатного розпису апарату управління Украероруху (т.1 а. с. 37).

Наказом ДП Украерорух від 03 грудня 2020 року № 1124 на підставі оновленої організаційної структури відповідача, погодженої 30 жовтня 2020 року Міністерством інфраструктури України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці, з метою регулювання виробничих і трудових відносин, підвищення ефективності управління підприємством введено з 15 грудня 2020 року оновлену організаційну структуру Украерорух та штатний розпис керівного складу підприємства (а. с. 44 т. 2).

На підставі наказу відповідача від 31 грудня 2020 року за № 1237 затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху та введено його в дію з 04 січня 2021 року. Визнано таким, що втратив чинність з 09 квітня 2021 року штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, затверджений наказом Украероруху від 08 січня 2020 року № 9 (т.1 а. с. 69).

Наказом відповідача від 25 березня 2021 року № 207 було затверджено зміни до штатного розпису апарату управління Украероруху, затвердженого наказом Украероруху від 18 серпня 2020 року № 850, а саме виключено із штатного розпису посаду керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яку було введено на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року поза чинною організаційною стрктурою Украероруху. Введено зміни у дію 29 червня 2021 року (т.1 а. с. 67-68).

18 травня 2021 року ОСОБА_1 отримав попередження про скорочення посади та наступне вивільнення від 22 квітня 2021 року за № 1-24.2/3254/21 з переліком вакантних посад станом на 22 квітня 2021 року (т.1 а. с. 39).

Наказом від 12 липня 2021 року № 753/о позивача звільнено з роботи 12 липня 2021 року за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з яким він був ознайомлений цього ж дня та який ОСОБА_1 вважає незаконним, про що зазначив при ознайомленні з ним.

Таким чином, у цій справі предметом спору є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при звільненні працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КзПП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з частиною другою статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 6 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18) суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 225/494/21).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

З досліджених судом матеріалів цієї справи встановлено, що наказом від 03 грудня 2020 року № 1124 введено в дію з 15 грудня 2020 року оновлену організаційну структуру Украероруху (т. 2 а.с. 44-44).

31 грудня 2020 року наказом № 1237, відповідно до оновленої організаційної структури Украероруху, затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху та введено його в дію 04 січня 2021 року, визнано таким, що втратив чинність з 09 квітня 2021 року штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, затверджений наказом Украероруху від 08 січня 2020 року № 9 (т. 1 а. с. 69).

Відповідно до вказаного штатного розпису посада начальника керівника проєктів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яку обіймав позивач, відсутня.

Зазначена посада була відсутня і в штатному розписі, затвердженому 08 січня 2020 року № 9. Вона була введена на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області 18 серпня 2020 року, поза чинною організаційною стрктурою Украероруху, що підтверджується додатком до наказу від 18 серпня 2020 року № 850 (том. 2 а. с. 43).

Крім того, наказом від 25 березня 2021 року № 207 з метою уникнення дублювання функцій у відділі капітальних інвестицій управління майнових питань та капітальних інвестицій, для виконання заходів з економії коштів та поліпшення фінансового стану підприємства, було затверджено зміни до штатного розпису апарату управління Украероруху, затвердженого наказом Украероруху від 18 серпня 2020 року № 850, а саме виключено із штатного розпису посаду керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва, яку було введено на виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2020 року поза чинною організаційною стрктурою Украероруху. Введено зміни у дію 29 червня 2021 року (т.1 а. с. 67-68).

Відтак, в Украерорусі дійсно відбулися зміни в організації виробництва та праці, а посада, яку обіймав позивач виключена зі штатного розпису. Скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 було реальним, а не удаваним.

Позивачу було запропоновано усі вакантні посади, що підтверджується переліком вакантних посад по підприємству станом на 22 квітня 2021 року (т. 1 а. с. 40-66).

У попередженні про наступне вивільнення від 22 квітня 2021 року зазначено, що додатком до нього є перелік вакантних посад на 28 аркушах.

Також, роботодавцем були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду, з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і існували на день звільнення, що підтверджується переліком вакантних посад по підприємсту станом на 19 травня 2021 року, 03 червня 2021 року, 15 червня 2021 року, 12 липня 2021 року (т. 2 а. с. 51-77).

Посилання позивача на те, що він звертався із заявами (02 вересня 2020 року, 05 січня 2021 року) на переведення його на посади керівного складу у новому штатному розписі, затвердженого наказом Украероруху від 31 грудня 2020 року № 1237, але за розглядом зазначених заяв йому було відмовлено, не є предметом дослідження при вирішенні вказаного спору, оскільки подавались до скорочення посади позивача та в період його перебування на посаді керівника проєктів та прогам групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху (т. 1 а. с. 135-139).

Водночас, 15 червня 2021 року позивач звернувся із заявою про переведення його на посаду директора РСП «Київцентрарео» (т.1 а. с. 87,88), однак 09 липня 2021 року йому було надано відповідь, в якій зазначено, що посада директора РСП «Киїцентраеро» не є вакантною, оскільки посада, на яку прийнятий працівник як виконуючий обов`язки у разі відсутності у нього іншого трудового договору та без зазначення терміну обмежень виконання обов`язків за даною посадою не вважається вакантною, тому заява не може бути розглянута (т. 1 а. с. 89).

17 червня 2021 року позивач звернувся із заявою про переведення його на посаду начальника відділу з кадрового забезпечення управління персоналу Украероруху (т. 1 а. с. 90,91). 09 липня 2021 року йому було надано відповідь, що за результатами голосування тимчасової комісії його кандидатуру не погоджено, враховуючи невідповідність кваліфікаційним вимогам до посади (т. 1 а. с. 92).

ОСОБА_1 не висловив жодного бажання щодо переведення його на будь-яку іншу вакантну посаду, запропоновану роботодавцем.

До обов`язків роботодавця входить обов`язок пропонувати працівникові вакантну посаду, яка лише відповідає освітньо-кваліфікаційному рівню працівника, що було відповідачем дотримано.

Таким чином, позивачу були запропоновані усі вакантні посади, проте позивач не згодився на переведення на жодну із запропонованих посад, тобто запропонованою можливістю позивач не скористався, що свідчить про виконання роботодавцем обов`язку з працевлаштування працівника.

Відтак, твердження позивача, що йому не запропоновано переведення на інші вакантні посади, є безпідставними.

Волевиявлення працівника на зайняття певної посади виражається у надані згоди, яка зазвичай оформлюється письмовою заявою, а тому Украерорух не мав права з власної ініціативи змінювати умови трудового договору і перевести його на іншу посаду на підприємстві.

Крім того, 28 вересня 2021 року відповідачем, враховуючи переважне право позивача на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу, надано перелік вакансій в цілому по підприємству (т.2 а. с. 78), що свідчить про намір відповідача працевлаштувати позивача.

Що стосується переважного права позивача на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, передбаченого статтею 42 КЗпП України, яке на його думку було порушено роботодавцем, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частина друга статті 42 КЗпП України містить перелік категорій працівників, які мають переваги в залишенні на роботі.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 569/9913/18 Верховний Суд сформулював такий висновок, що процедура визначення кваліфікації та продуктивність праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не врегульована. Проте, враховуючи, що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченні чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та здійснити таку оцінку повинен роботодавець.

Суд не наділений правами та не володіє достатньою інформацією для визначення продуктивності праці будь-якого працівника, оскільки це є прерогативою роботодавця, який володіє достатньою інформацією про результативність праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг. Визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією роботодавця.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 809/2894/13, а також у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 367/3870/16-ц (провадження 61-38248св18).

Крім того в постанові від 9 квітня 2020 року у справі № 760/21020/15-ц Верховний Суд зауважив, що право на залишення на роботі передбачене частиною першою статті 42 КЗпП України не застосовується для працевлаштування у новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах.

Виходячи з наведеного вище можна дійти висновку, що переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, тобто скорочення працівників, які обіймають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, проте у спірних правовідносинах мало місце скорочення посади позивача як керівника проектів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва Украероруху, яка була єдиною на підприємстві.

Отже, правила статті 42 КЗпП України не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на новостворені посади, оскільки в такому разі мова йде не про переважне право залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді, які не є тотожними.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, переважне право позивача не порушено, а позивачем не доведено переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі.

Щодо посилання позивача на незаконність його звільнення, у зв`язку з порушенням частини третьої статті 252 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 252 КЗпП України визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Судом установлено, що позивач є членом та одночасно головою первинної профспілкової організації «Інженерно-технічних фахівців», а також членом Центральної Ради Всеукраїнської профспілки «ФПАРРіЗУ», що сторонами в судовому засіданні не заперечувалось.

Відповідно до пункту 8.1 Розділу 8 Статуту Всеукраїнської профспілки «ФПАРРіЗУ» вищим виборним органом профспілки в період між з`їздами є Центральна Рада, яка утворюється із керівників організацій профспілки та затверджується на звітно-виборному з`їзді.

На виконання вищевказаних норм, 05 червня 2021 року адміністративний директор відповідача звернувся до президента ВП «ФПАРіЗ України» з поданням про розірвання трудового договору з ОСОБА_1 .

Рішенням Пленуму Центральної Ради Всеукраїнської профспілки «ФПАРРіЗУ» від 01 липня 2021 року не надано згоду на розірвання трудового договору з керівником проєктів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва ОСОБА_1 , який є головою профспілкового комітету первинної профспілкової організації «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» та членом Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» (т.1 а. с. 84-86).

На обґрунтування такого рішення зазначено наступне: не надання адміністрацією Украероруху переліку посад підприємства на які призначені виконуючі обов`язки позбавляє ОСОБА_1 можливості претендувати на ці посади та конкурувати

з іншими фахівцями щодо призначення на ці посади на підставі критеріїв статті 42 КЗпП України з урахуванням високої кваліфікації та досвіду, що є фактичним приховуванням вакантних посад і порушенням вимог стастті 49-2 КЗпП України; адміністрація Украероруху не провела консультацій з первинною профспілковою організацією «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» щодо заходів запобігання звільненню чи пом`якшення несприятливих наслідків звільнення, що є порушенням статті 49-4 КЗпП України; обгрунтування дублювання функцій у відділі капітальних інвестицій необхідності внесення змін до штатного розпису апарату управління Украероруху з метою скорочення посади керівника проєктів та програм групи з реалізації програм капітального будівництва є безпідставним з боку адміністрації Украероруху, оскільки обов`язки, покладені на керівника проєктів та программ групи з реалізації програм капітального будівництва, визначені окремими наказами та дорученнями Украероруху; спроба незаконного звільнення ОСОБА_1 за скасованим судовим рішенням про незаконність наказу Украероруху № 402/о вiд 13 квітня 2020 року, безпідставне та незаконне намагання керівництва Украероруху перевести ОСОБА_1 з робочого місця у м. Бориспіль на робоче місце у м. Запоріжжя, намагання керівництва Украероруху притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за результатами безпідставного службового розслідування, яке до того ж було здійснено з порушенням внутрішніх процедур, вочевидь свідчить про упереджене ставлення керівництва Украероруху до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації «ІТФ» ВП «ФПАРРізУ`та члена Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» Бакало В. М., висококваліфікованого та досвідченого фахівця Украероруху.

Крім того, представник ППО «ІТФ» у судовому засіданні та в письмових поясненнях, наданих до суду 04 серпня 2022 року, зазначив, що підтримує аргументи, викладенні в рішенні ВП «ФПАРРіЗУ» від 01 липня 2021 року щодо ненадання згоди на звільнення позивача із займаної посади.

Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Вказані правові висновки викладено Верховним Судом України у постановах від 25 січня 2018 року у справі № 569/18201/14, від 07 жовтня 2021 року у спаві № 756/2708/17.

З урахуванням викладеного, суд досліджуючи рішення профспілкового органу про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, погодився з доводами відповідача про те, що воно не ґрунтується на фактичних обставинах справи та не містить належного правового обґрунтування.

Так, висновки щодо ненадання відповідачем переліку посад підприємства на які призначено виконуючими обов`язків спростовується матеріалами справи, а саме 22 квітня 2021 року при попередженні позивача про майбутнє вивільнення, останнім було отримано перелік вакантних посад, серед якого зазначені посади з «Приміткою» - тимчасово виконуючий обов`язки.

Що стосується дотримання відповідачем положень статті 49-4 КЗпП України, то судом установлено, що відповідач направляв на адресу профспілки лист від 26 березня 2021 року (т. 2 а. с.50) про проведення консультацій щодо скорочення посади, які обіймав позивач, однак відповіді не отримав.

Також однією з підстав відмови профспілки у наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем зазначено, обґрунтування дублювання функцій у відділі капітальних інвестицій з метою скорочення посади, яку обіймав позивач, що є безпідставним. Однак у таких висновках профспілки відсутні посилання на накази та доручення відповідача, що стали предметом дослідження на засіданні профспілки, що свідчить про необґрунтованість висновків в цій частині.

Крім того, висновки щодо незаконної спроби звільнення ОСОБА_1 у 2020 році, безпідставне та незаконне намагання керівництва Украероруху перевести ОСОБА_1 з робочого місця у м. Бориспіль на робоче місце у м. Запоріжжя, намагання керівництва Украероруху притягнути ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, свідчить про упереджене ставлення керівництва Украероруху до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації «ІТФ» ВП «ФПАРРізУ`та члена Центральної Ради ВП «ФПАРРіЗУ» Бакало В. М., висококваліфікованого та досвідченого фахівця Украероруху, не є належним обґрунтуванням для відмови у наданні згоди, оскільки ґрунтуються на припущеннях.

При цьому судом враховано, що після звільнення позивача відповідачем направлявся лист від 28 вересня 2021 року з переліком вакантних посад, що свідчить про намір відповідач в працевлаштуванні позивача (том 2 а. с. 68).

У зв`язку з вищевикладеним, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що рішення вищого виборного органу профспілки про відмову в надані дозволу на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 є необґрунтоване, оскільки достатньо не аргументоване та не підтверджене доказами.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновків, що в ході судового розгляду не доведено факту порушення відповідачем норм чинного законодавства при звільненні позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки судом установлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату, відповідач повідомив позивача про майбутнє звільнення за два місяці, надавши перелік вакантних посад та повідомляв про всі вакантні повади, які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду, з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, і існували на день звільнення, тобто виконав обов`язок працевлаштування вивільненого працівника, а переважне право позивача залишення на роботі не порушено та позивачем не доведено переважне право перед іншими працівниками.

Будь-яких доказів, які б спростовували зазначені обставини суду надано не було, враховуючи, що згоди профспілкового органу на звільнення працівника є необґрунтованою, оскаржуваний наказ є законним та скасуванню не підлягає, а позивач - не підлягає поновленню на роботі, відсутні підстави й для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України як похідної позовної вимоги, у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтею 43 Конституції України, статтею 40, 42, 49-2, 252 КЗпП України, статтями 2, 10, 12, 13, 15, 141, 76-81, 89, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), треті особи: Первинна профспілкова організація «Інженерно-технічних фахівців», Всеукраїнська профспілка «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України», про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення із займаної посади, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л. М. Ішуніна