Дата документу 13.12.2022 Справа № 334/6673/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/6673/21 Головуючий у 1 інстанції: Добрєв М.В.
№ 22-ц/807/1877/22 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2022 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Ящук Олени Валеріївни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Ящук Олени Валеріївни до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району; орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ

В вересні 2021 року ОСОБА_1 в особі адвоката Ящук О.В. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району; орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини з батьком,

В обґрунтування заяви зазначав, що з 14.01.2017 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Дніпровським районним відділом РАЦС ГТУЮ у Запорізькій області, актовий запис № 06. 31.05.2021 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідача про розірвання шлюбу (справа № 335/5730/21).

Від шлюбу мають малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з грудня 2020 року, з моменту припинення шлюбних відносин, проживає з позивачем і перебуває на його утриманні.

Спільне життя не склалося з причин несумісності поглядів та характерів, досить часто виникали сварки з різних побутових питань та інших причин. В грудні 2020 року відповідач покинула родину і з того часу вони не мешкають разом. Позивач самостійно виховує дитину, несе матеріальні витрати по придбанню одягу та інших необхідних речей для життя та розвитку дитини, здійснює його лікування.

Позивач проживає у квартирі, де створені всі належні умови для проживання, виховання та утримання дитини. В квартирі обладнана кімната для дитини, позивач уклав декларацію з лікарем педіатром, що надає первинну медичну допомогу та здійснює лікування дитини без участі відповідача. Дитина відвідує Центр розвитку особистості «Унікум» з 01.09.2020 року, мати протягом перебування дитини у садочку з вихователем не спілкувалася, дитину з садочка не забирала, батьківські збори та свята і спільні заходи з батьками не відвідувала. Також дитина відвідує Освітній Центр «Розумка» з 31.01.2021 року по теперішній час, відповідно до довідки на заняття дитину приводить та забирає виключно тато, який вчасно сплачує за його навчання.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути з ОСОБА_2 аліменти на його користь на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини заробітку (усіх видів доходу) платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Починаючи з дня подання позову до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставність висновків суду, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 виданого Дніпровським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій облсті 19.06.2018, актовий запис № 06, сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14.01.2017 перебували у шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2021 розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області 10.03.2017, актовий запис № 260.

Також встановлено, що сторони у справі разом не проживають принаймні з липня 2021 року.

Після припинення шлюбних відносин їх син проживав разом із батьком ОСОБА_1 . Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Відповідно до наданих позивачем та досліджених у судовому засіданні належних доказів, ОСОБА_1 з 11.12.2010 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку із воєнним станом та загрозою через бойові дії позивач разом з дитиною тимчасово перебував за межами України, проте на час апеляційного розгляду разом з дитиною повернувся до свого постійного місця проживання.

Відповідач ОСОБА_2 має постійне місце проживання в м. Чернігів, проте на час апеляційного розгляду за її словами перебуває разом з дитиною від першого шлюбу за межами України.

Як зазначив суд першої інстанції, сторонами надані докази (відповідні довідки: з місця роботи батьків; з місця навчання та з місця відвідування різних секцій дитиною, інформація про майно, про місце проживання сторін, характеристики, акти обстеження умов проживання батьків, скріншоти листування сторін, тощо), які суд першої інстанції прийняв до уваги як належні докази, та відповідно до яких встановлено, що сторони у справі (батьки дитини) офіційно працевлаштовані та отримують відповідні доходи, приділяють дитині достатньо уваги і часу для розвитку, виховання, кожен окремо, турбуються про її здоров`я, кожним із батьків створено необхідні умови для проживання та виховання дитини за їх місцем проживання.

Відповідно до ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У даній справі такий орган був залучений до участі в справі Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за №17.02/01-27/1280 від 12.11.2021, вбачається, що вказане питання було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Як вбачається з висновку, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 55-56).

Такий висновок базувався не лише на дослідженні фактичних обставин справи, а й був наслідком спілкування працівників опіки з дитиною.

Судова колегія не вбачає підстав для критичної оцінки такого висновку .

Так, обома сторонами не заперечується, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилася з батьком, при цьому мати виїхала з дитиною від першого шлюбу в інше місто.

Відповідач визнавала позов та надавала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову, зазначала у ній , що погоджується на визначення проживання дитини з батьком.

Пояснення відповідача ОСОБА_2 , про те, що позивач запропонувавши їй надати таку нотаріально посвідчену згоду на визнання позову, запевнив її, що з рішенням суду, яким буде визначено місце проживання сина з батьком, йому буде легше перетинати кордон з АР Крим на відпочинок, де у них є помешкання, не є переконливим.

Так, на той час дитина вже проживала з батьком, відповідач надала таку згоду незважаючи на її пояснення про те, що батько всіляко уникав зустрічей дитини з матір`ю.

Визнання позову та надання згоди на проживання дитини з батьком не узгоджується з поясненнями самої відповідачки про те, що відповідач перешкоджав спілкуванню з дитиною.

До того ж протягом проживання дитини з батьком, відповідач не ставила питання ані про визначення місця проживання дитини з нею, ані про встановлення поряду її участі у вихованні дитини, встановлення графіку зустрічей з дитиною тощо.

Сукупність таких фактичних обставин свідчить про те, що дитина залишилася проживати з батьком за добровільною згодою обох батьків,

Також судова колегія виходить з дотримання найкращих інтересів дитини та враховує, що дитина тривалий час проживає з батьком , який приділяє достатньо уваги її розвитку та вихованню.

Залишення дитини з матір`ю, яка на даний час проживає за межами України та має намір вивезти з собою дитину, створить в умовах воєнного стану перешкоди для спілкування дитини з батьком, до якого дитина прив`язана, та зумовить додаткові страждання дитини пов`язані як з позбавленням можливості бачитися з батьком а також суттєво вплине на зміну усталеного звичайного укладу життя дитини.

Посилання у оскаржуваному судовому рішенні на положення принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої 20 листопада 1959 року, за якими малолітня дитина не повинна розлучатися з матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, не може бути єдиною підставою для визначення місця проживання дитини з матір`ю без врахування інших обставин.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові 17 жовтня 2018 року №402/428/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, а при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), при визначенні місця проживання дитини основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає її інтересам. Вирішення даного питання включає два аспекти: 1) найкращим інтересам дитини відповідає збереження його зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучної; 2) найкращим інтересам дитини відповідає забезпечення розвитку в безпечному, спокійному і стійкому середовищі, яке є благонадійним. (Рішення від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України»,)

У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків.

З огляду на зазначене, рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У статті 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї: що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство. Сімейне законодавство також пронизане нормами, що імплементують вказані принципи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 р. №2402-III визначає, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Пленум Верховного Суду України зазначив, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати (п. 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11). Таким чином, оскільки батьки у позасудовому порядку не дійшли згоди щодо місця проживання малолітніх дітей і звернулись до суду для вирішення такого спору, то судовий розгляд підпорядкований процесуальному закону з рівними процесуальними можливостями для сторін.

Тож ухвалюючи рішення у даній справі, судова колегія враховує, що дитина тривалий час проживає з батьком, враховує її прихильність до батька, сумлінне ставлення батька до виховання та розвитку дитини, забезпечення її медичною допомогою, обізнаність батька щодо особливостей стану здоров`я дитини, збереження звичайного середовища проживання дитини та оточення тощо.

Одночасно судова колегія враховує відсутність будь-яких перешкод для спілкування матері з дитиною, а намір матері щодо якомога більшої участі у вихованні, з урахуванням конкретних обставин, потребує виключення будь-якого примусу дитини в цій сфері і не може бути реалізований шляхом вилучення дитини зі звичайного середовища та зміни оточення дитини, місця та країни проживання.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позов про визначення місця проживання дитини з батьком підлягає задоволенню.

Позивачем заявлялися також вимог про стягнення аліментів з відповідачки на утримання дитини.

Проте в судовому засіданні при апеляційному розгляді позивач відмовився від цих вимог, посилаючись на те, що наразі не потребує допомоги.

Судова колегія вважає можливим прийняти відмову від позову у цій частині, вважає її такою що не порушує прав сторін та інших осіб з урахуванням також того, що відповідач має на утриманні ще одну дитину, а позивач посилається на відсутність потреби у коштах.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає сторонам право вільно розпоряджатися предметом спору і процесу, зокрема, позивач має право відмовитися від позову. Це право закріплено в ч. 2 ст. 49, ч. 1 ст. 206 ЦПК України і може бути реалізовано на будь-якій стадії судового процесу.

Відмова позивача від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу.

Причини відмови від позову, з урахуванням принципу диспозитивності, не повинні оцінюватися судом.

Відповідно до частини 3 ст. 206 ЦПК України у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Виходячи з вимог п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

За таких обставин, враховуючи що відмова від позову є правом позивача, у суду відсутні підстави не прийняти відмову позивача від позову в частині вимог , а тому зазначене клопотання слід задовольнити, а провадження в цій частині у справі закрити.

Керуючись ст. ст. 255, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 липня 2022 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ).

Прийняти відмову від позову ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання дитини, та в цій частині провадження по справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2022 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков