РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/16000/21

Провадження № 22-ц/4815/350/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія Рівне 1",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волошина Іллі Васильовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року (ухвалене у складі судді Галінської В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "Телерадіокомпанія Рівне 1" про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: 1. визнати недостовірною інформацію, яку поширив ОСОБА_2 , а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 у відеосюжеті у ефірі програми «Попереднє читання» на телеканалі «Рівне 1», який розміщений Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія Рівне 1» у соціальній інтернет-мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , на Youtube каналі « НОМЕР_1 » за наступним посиланням https://www.youtube.co m/watch?v=02ujbS0XdAQ, про те, що: «твій колега який з тобою ходить в суд побудував котеджик собі на АДРЕСА_1 , уже й продав квартири і там вже люди живуть. Чомусь одному можна в елітному районі вашому колезі будувати, а іншим не можна», «скажу тобі: родичі адвоката Вашого. Прізвище не називаю і не буду називати, ти в мене прізвище не витягнеш»; 2. зобов`язати ОСОБА_2 протягом 10 календарних днів з дня набрання судовим рішенням у даній справі законної сили, спростувати раніше поширену ним недостовірну інформацію від 23 червня 2021 року у відеосюжеті у ефірі телепрограми «Попереднє читання» на телеканалі «Рівне 1», який розміщений Товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія Рівне 1» у соціальній інтернет-мережі Facebook за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , на Youtube каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за наступним посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 , шляхом транслювання відеосюжету (повідомлення) на телеканалі «Рівне 1», мовлення на якому здійснює Товариство з обмеженою відповідальністю «Телерадіокомпанія Рівне 1», про те, що поширена інформація наступного змісту: «твій колега який з тобою ходить в суд побудував котеджик собі на АДРЕСА_1 , уже й продав квартири і там вже люди живуть. Чомусь одному можна в елітному районі вашому колезі будувати, а іншим не можна», «скажу тобі: родичі адвоката Вашого. Прізвище не називаю, і не буду називати, ти в мене прізвище не витягнеш» - є недостовірною; 3. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 100 000 грн. моральної шкоди; 4. стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сукупному розмірі 16 678,00 грн., з яких: 3178,00 грн. - судовий збір; 13 500,00 грн. - правнича допомога.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, представник ОСОБА_1 адвокат Волошин І.В. оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що поширюючи спірну недостовірну інформацію, ОСОБА_2 доводить той факт, що його колега ОСОБА_1 , тобто він, будує котеджі на вул. Чорновола, у той час, як іншим цього не можна. Відповідач не називає конкретних імен такого колеги, з якими він ходить в суд, що є прямим підтвердженням того, що відповідач навмисно доводить до відома необмежене коло осіб недостовірну інформацію, яка дискредитує його особу. Незважаючи на те, що відповідач не називає імен такого «колеги», поширена недостовірна інформація носить стверджувальний і категоричний характер, що свідчить про висвітлення ним твердження щодо встановлених ним фактів, які у даній ситуації є недостовірними. Також, ОСОБА_2 , зазначає про те, що «родичі адвоката Вашого» є тими, хто будує котеджі по АДРЕСА_1 , проте дана інформація також не відповідає дійсності і відповідач знову ж таки у категоричній формі заявляє про таких «родичів адвоката твого», чим критикує та дискредитує його і вводить в оману те коло людей, які мали можливість ознайомитися із поширеною недостовірною інформацією. Заперечує щодо висновку місцевого суду про те, що саме позивач мав довести наявність недостовірної інформації та надати відповідні докази, оскільки процесуальний обов`язок доказування достовірності поширеної інформації належить відповідачу. Жодних доказів того, що його «колеги» здійснюють забудову котеджів по вул. Чорновола відповідачем не надано та не озвучено, конкретних імен не названо, проте його ім`я після такого відео асоціюється з тим, що його «колегам» в питаннях забудови надають якісь переваги, тощо. Вважає, що це повторно доводить той факт, що відповідачем було поширено недостовірну інформацію, яка підлягає спростуванню, оскільки дискредитує його ім`я, а через поширення відносно нього неправдивих відомостей, які завдали та у майбутньому можуть завдати шкоди його честі, гідності та діловій репутації.

Поширена відповідачем недостовірна інформація завдала шкоди його гідності, оскільки принижує його як людину, як моральну особистість, а також його моральне ставлення до самого себе та з боку суспільства, у якому визнається цінність його особистості. Також завдано шкоду його честі, адже поширена недостовірна інформація негативно впливає на соціальну оцінку суспільства, яке має свої загальноприйняті уявлення про добро та зло, позитив та негатив тощо. Ділова репутація теж постраждала, оскільки ділова репутація набувається кожною особою протягом певного часу завдяки професійним якостям при виконанні в даному випадку обов`язків депутата. Тому переконаний, що поширена недостовірна інформація ставить під сумнів чесну його діяльність.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 червня 2021 року у випуску інформаційно-аналітичної програми «Попереднє читання» на телеканалі «Рівне 1» відбулася зустріч наступних учасників програми: ОСОБА_3 - журналістка, ОСОБА_2 - депутата Рівненської міської ради, ОСОБА_1 - депутата Рівненської обласної ради. Відеосюжет вказаної програми розповсюджено у мережі Фейсбук на сторінці «Телеканал «Рівне 1» 23 червня 2021 року та опубліковано ТзОВ "Телерадіокомпанія Рівне 1" на своєму Youtube каналі "TVRivne1 / Рівне 1". В уривку з 29 хв. по 32 хв. цього сюжету міститься наступний діалог між ОСОБА_2 (Відповідач) та ОСОБА_1 (Позивач): ОСОБА_2 : «Дійсно, твій колега який з тобою ходить в суд побудував котеджик собі на вулиці Чорновола, уже й продав квартири і там вже люди живуть. Чомусь одному можна в елітному районі вашому колезі будувати, а іншим не можна». ОСОБА_1 : «Хто мій колега? Який мій колега, хто мій колега? Той з яким ходите по судах? Толік скажи? Хто з моїх колег будував? Толік ти займаєшся популізмом. ОСОБА_2 : «Скажу тобі: родичі адвоката Вашого. Прізвище не називаю і не буду називати, ти в мене прізвище не витягнеш. Того що ви там всі кучою зберетесь і будете в суд тягнути, воно мені дуже потрібно».

Позивачем долучений до матеріалів справи електронний доказ - диск із відеозаписом відео сюжету програми «Попереднє читання» та телеканалі «Рівне-1» від 23 червня 2021 року.

Спірні відносини виникли з приводу реалізації позивачем права на спростування зазначеної інформації, оскільки вважав її недостовірною та такою, що порушує ділову репутацію.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), Європейської комісії з прав людини, як джерело права.

В розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (конвенції) кожен має право на свободу вираження поглядів, яка передбачає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Також й за змістом ч.1 ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За роз`ясненнями п.п. 15, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Між тим, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її честь, гідність чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Рішенням від 21 лютого 2012 року в справі "Тушалп проти Туреччини" ЄСПЛ встановив, що, навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли бути визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому суд підкреслив, що використання навіть вульгарних фраз само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто стилістичним цілям, оскільки стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий, що захищений разом зі змістом вираження.

Відповідну правову позицію наведено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії", де зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій; такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Отже фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Зі свого боку судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного.

Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено таке: «Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність («Газета «Україна-центр» проти України», № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі та ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку із цим межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.

Позивач ОСОБА_1 є депутатом Рівненської обласної ради восьмого скликання, а отже межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого, - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 23.07.2020 року у справі № 607/5713/17, від 29.07.2020 року у справі № 607/2775/17, від 09.10.2019 року у справі № 369/1281/17, публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі N 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

Вихід статті у засобі масової інформації зі згадуванням позивача, як публічної особи та відображенням критики його певних дій, саме по собі не можна визнавати таким, яке принижує честь, гідність та ділову репутацію, адже межа критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної людини.

Оспорювана інформація є оціночними судженнями, оскільки не містить фактичних даних, викладена у формі суджень, суб`єктивної думки відповідача з застосуванням мовно-стилістичних засобів, є критикою, оцінкою дій, тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника з висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волошина Іллі Васильовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 листопада 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.