справа № 208/6981/21
№ провадження 2/208/994/22
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2022 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Івченко Т.П.,

за участю: секретаря судового засідання Задьори В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Кам`янське Дніпропетровської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ» «про відшкодування моральної шкоди, спричиненої працівнику внаслідок втрат працездатності», -

встановив:

1. Короткий зміст позовних вимог

11 серпня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Меланчук І.В. звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ «про відшкодування моральної шкоди, спричиненої працівнику внаслідок втрат працездатності», в якій просить суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності 300 000 (триста тисяч) гривень 00 копійок без утримання податків, зборів та інших платежів.

2. Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Меланчук І.В. посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (далі - Позивач), станом на 23 серпня 1992 року працювала на посаді електромонтера по обслуговуванні та ремонту електронного устаткування державного Виробничого об`єднання вагонобудування «Дніпровагонмаш», правонаступником якого на сьогоднішній день являється Приватне акціонерне товариство «Дніпровагонмаш» (далі - Відповідач). Того ж дня, 23 серпня 1992 року позивач перебувала на робочому місці (елекросиловий цех, підстанція № 4) та виконувала покладені на неї трудові обов`язки. В ході виконання робіт з огляду фідерів, трансформаторів та електрощита трансформаторної підстанції № 4, внаслідок неналежної організації вказаних робіт, недостатнього контролю за їх проведенням зі сторони адміністрації роботодавця та порушення законодавства про охорону праці зі сторони працівників відповідача, відбулось коротке замикання в електричній мережі електрообладнання. Від електричної дуги, що виникла під час короткого замикання, відбулось загоряння одягу позивача, ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала термічний опік обличчя, кистей, передпліччя, лівої голені. За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, прийнято рішення, визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом. Даний факт підтверджується Актом № 45 Форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» (далі - акт Форми Н-1) та трудовою книжною на ім`я Позивача.

Згідно з п.11.1 акту Форми Н-1 видом події, який призвів до настання нещасного випадку, являється вплив електричної дуги. Відповідно до п. 7 акту Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є технічна - недостатній контроль зі сторони адміністрації цеху за дотриманням працівниками ПТЕ і ПТБ. Крім того, пунктом 12 акту Форми Н-1 встановлено осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці: ОСОБА_2 який допустив порушення вимоги. 1.3 ПТЕ та ПТБ; ОСОБА_3 , який порушив пункт 1.14 системи управління охороною праці.

Таким чином, нещасний випадок стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників Відповідача, а також; внаслідок неналежного виконання Відповідачем вимог законодавства щодо створення та підтримання безпечних умов праці.

Внаслідок вищезазначеного нещасного випадку, Позивач, 15.03.1993 року вперше пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50 %, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, в лікуванні у хірурга, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

31.03.2003 року, Позивач повторно пройшла огляд МСЕК, за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 15% - безстроково, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача.

Згідно рекомендацій МСЕК від 2003 року, Позивач обмежена у праці за рішенням ВЛК.

У зв`язку з втратою професійної працездатності Позивач з 1993 року обмежена в можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері. Висновки МСЕК 1993 року вказують на необхідність проходження позивачем лікування з метою відновлення стану здоров`я. В свою чергу висновок МСЕК 2003 року вказує на неможливість повного відновлення стану здоров`я позивача, а також вбачається безстрокова необхідність в медикаментозному лікуванні та обмеження в трудовій діяльності за станом здоров`я.

На даний час, позивача турбують біль в області лівої гомілки, особливо при фізичних навантаженнях, обмеження об`єму рухів передпліччя та кистей. У Позивачки наявні шрами на уражених ділянках тіла, внаслідок чого Позивачка відчуває сором. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон Позивачки, що не дозволяє їй нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Наслідки травми призводять до постійного нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя Позивача, втрата працездатності призвела до обмеження можливості Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Отже, вбачається беззаперечне порушення немайнового права Позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я позивача, що вказує на порушення належного Позивачу права на охорону здоров`я.

Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мала до втрати професійної працездатності.

Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків, викликає у Позивача негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу та тривоги. Перелічені негативні явища в житті Позивача переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок стійкої втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони Відповідача. За таких обставин зі сторони Відповідача, Позивачу має бути відшкодована моральна шкода, спричинення якої обумовлено неналежним виконанням Відповідачем вимог законодавства щодо створення та підтримання безпечних умов праці.

В свою чергу, пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При визначенні розміру моральної шкоди завданої Позивачу слід виходити з принципів розумності, виваженості та справедливості.

В свою чергу, розумність - це дії, що здійснила б у конкретній ситуації людина, яка має нормальний, середній рівень інтелекту, знання та життєвий досвід. Принцип розумності - являє собою зважене вирішення питання регулювання правових відносин з урахуванням усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу), з урахуванням накопичених у суспільстві уявлень за даних історичних умов інтелектуальних можливостей, знань, досвіду з метою забезпечення справедливості, балансу інтересів в суспільстві.

Отже, у даній справі, цілком розумним є оцінка грошового відшкодування завданої Позивачу моральної шкоди з огляду на негативні наслідки в житті позивача, а також розмір мінімальної заробітної плати визначений ЗУ «Про державний бюджет на 2021 рік», а саме 50 місячних розмірів мінімальної заробітної плати: 50*6000 грн. (місячний розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року встановлений ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік») = 300 000 (триста тисяч)гривень.

Виходячи із зазначеного розрахунку, враховуючи глибину, характер та тривалість вимушених негативних явищ у житті Позивача, істотність недоотриманих Позивачем благ, внаслідок втрати професійної працездатності, керуючись принципом розумності, виваженості та справедливості, розмір справедливого, домірного відшкодування моральної шкоди завданої Позивачу повинен складати 300 000 (триста тисяч) гривень, що відповідає завданій Позивачу шкоді і є достатньою для її відшкодування.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності»

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

В даній справі Позивачу спричинена моральна шкода, яка не може бути компенсована тільки констатацією факту отримання хронічного професійного захворювання, внаслідок неналежного виконання Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Окрім цього, обов`язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі покладений на відповідача.

Відповідно до ч.І ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж: розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Щодо правонаступництва відповідачем прав та обов`язків державного Виробничого об`єднання вагонобудування «Дніпровагонмаш» слід зазначити наступне.

Так, згідно з наказом Міністерства машинобудування, військово-промислового комплексу і конверсії України № 775 від 22 грудня 1993 року та у відповідності з Указом Президента України «Про корпоратизацію підприємств» від 15 червня 1993 року, було створено Відкрите акціонерне товариство «Дніпровагонмаш», шляхом корпоратизації майна державного Виробничого об`єднання вагонобудування «Дніпровагонмаш».

В подальшому, з метою приведення діяльності товариства у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» 21.04.2011р. черговими загальними зборами акціонерів ВАТ «Дніпровагонмаш» було прийнято рішення змінити найменування товариства з Відкритого акціонерного товариства «Дніпровагонмаш» на Публічне акціонерне товариство «Дніпровагонмаш», яке в подальшому перетворено в Приватне акціонерне товариство.

З урахуванням викладеного представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Меланчук І.В. просить відкрити провадження за даним позовом та розглядати дану справу в порядку

спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої втратою працездатності 300 000 (триста тисяч) гривень без утримання податків, зборів та інших платежів.

Судові витрати, які позивач планує понести на момент подання позовної заяви відсутні.

Крім того отримавши Відзив на позовну заяву, представником позивача ОСОБА_1 , адвокатом Меланчуком І.В. були надані пояснення по справі, в яких він зазначив, що Позивач перебувала в трудових відносинах з виробничим об`єднанням вагонобудування «Дніпровагонмаш», правонаступником якого на сьогоднішній день являється Відповідач, працюючи на посаді електромонтера з ремонту і обслуговування електросилового цеху. 23 серпня 1992 року при виконанні своїх безпосередніх трудових обов`язків, в результаті нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «термічний опік обличчя, кистей, передпліччя та лівої гомілки».

У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я позивач неодноразово проходила лікування, яке, на жаль, не надавало належного терапевтичного результату та мало короткочасну дію, проходила огляди експертних комісій, за результатами яких їй в 1993 році вперше визначено 50% втрати професійної працездатності та встановлено III групу інвалідності, в 2003 році визначено 15% втрати професійної працездатності безстроково.

В даному контексті слід виокремити, що працездатність - це здатність до праці, що залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду працівника, що дає йому змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Тобто здатність людини до праці оцінюється не лише за можливістю виконання роботи та функціональним станом організму, а й за додатковими критеріями (стан здоров`я, професійні знання, вміння, досвід).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю.

Внаслідок професійних захворювань позивач втратив працездатність, що має наслідком спричинення немайнової шкоди. При цьому вбачається беззаперечне порушення немайнового права позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я позивача, що вказує на порушення належного позивачу права на охорону здоров`я. Вказане не може не відображатися на повсякденному житті позивача, на його психологічному стані, стосунках із родиною, друзями, на його світосприйнятті та на соціальних взаємостосунках.

Крім того, частина 4 ст. 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. При цьому, право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Необхідно зазначити, що якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто в період з 01.04.2001 року до 31 грудня 2005 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Отже, зважаючи на вказане, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача, ОСОБА_1 , з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 15 березня 1993 року, а тому відшкодування моральної шкоди позивачу повинно проводитись не за рахунок Фонду соціального страхування, а за рахунок роботодавця.

Вирішуючи спір між даними сторонами, вважаємо, що застосуванню підлягає ст.17 Закону України «Про охорону праці» (в редакції від 14.10.1992 р.), згідно якої власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

При цьому необхідно враховувати національне законодавство, що діяло на момент втрати позивачем працездатності, а саме норми ст. 153 КЗпП (чинної на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Крім того, статтею 173 Кодексу законів про працю України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків.

Таким чином, аналіз вказаних статей дає підстави зробити висновок, що відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Однак відповідач грубо знехтував вказаним обов`язком, чим порушив вимоги законодавства України.

Зокрема, звертаємо увагу суду на те, що події, які стали підставою відшкодування моральної шкоди позивачу мали місце до 14.01.2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільного Кодексу Української РСР.

За змістом ст. 440-1 ЦК УРСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

До того ж статтею 173-1 Кодексу законів про працю України відшкодування моральної шкоди провадиться власником або уповноваженим ним органом, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушили його нормальні життєві зв`язки і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 173-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і втрата працездатності позивача настала внаслідок незабезпечення з боку відповідача безпечних умов праці, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, вважаємо, що доцільним стягнення розміру відшкодування за рахунок відповідача.

Позицією щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012

Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акті поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами та іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта і часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу втрати працездатності) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ст.ст. 2, 5-1 КЗпП (в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу втрати працездатності) громадяни України мають право на працю включаючи право на вільний вибір професії, роду занять, виду діяльності і роботи.

Працездатність - це здатність до праці, що залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду працівника, що дає йому змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Тобто здатність людини до шрамі оцінюється не лише за можливістю виконання роботи та функціональним ставна організму, а й за додатковими критеріями (стан здоров`я, професійні знання, вміння, досвід).

Внаслідок часткової втрати працездатності, починаючи з 15.03.1993 року Позивачем втрачено немайнове благо повною мірою реалізовувати надане законом право на працю.

Що вказує на доведеність факту спричинення позивачу немайнової шкоди починаючи з 15.03.1993 року.

Як вказувалось вище, у вказаний період часу, діяла ст.12 ЗУ «Про охорону праці», згідно якої позивач мала право на відшкодування спричиненої їй немайнової шкоди за рахунок роботодавця у випадку, якщо таку шкоду спричинено під час трудового процесу.

Отже, вбачається обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

3. Позиція відповідача.

Представник відповідача Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ» Донець О.Є., скористався своїм правом та надав до суду Відзив на позовному заяву, в якому зазначив що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, виходячи з наступного, Позивачка стверджує, що коротке замикання в електричній мережі та виникнення електричної дути, від якої відбулося займання її одягу стало внаслідок неналежної організації робіт, що їй було доручено, недостатнього контролю за їх проведенням зі сторони адміністрації роботодавця та порушення законодавства з охорони праці зі сторони працівників відповідача.

У відповідності до ч. І ст. 16 Конвенції: 1981 року № 155 про безпеку й гігієну праці та

виробниче середовище, від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є

обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів,

обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з

їхнього боку. Згідно зі змістом ст. 171 Кодексу законів про працю (надалі КЗпП) та ст. 22 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р. № 2694-ХІІ (редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу вперше стійкої втрати працездатності) (надалі Закон України № 2694-ХІІ) Власник повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, яке розробляється Державним комітетом України по нагляду за охороною праці за участю профспілок і затверджується Кабінетом Міністрів України. Розслідування проводиться за участю представника профспілкової організації, членом якої є потерпілий, а у випадках, передбачених законодавством, також за участю представників органів - державного нагляду, управління охороною праці та профспілок. За підсумками розслідування нещасного випадку або професійного захворювання власник складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування.

На підставі Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався 23.08.1992 року о 10:00 зі змінним майстром ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (Позивачка) електромонтером з ремонту і обслуговуванню електрообладнання електросилового цеху Дніпродзержинського виробничого об`єднання вагонобудування ПО «Дніпровагонмаш» (надалі - Акт спеціального розслідування групового нещасного випадку) обставини, за яких стався нещасний випадок свідчать про наступне: 23.08.1992 р. в.о. начальника електросилового цеху ОСОБА_3 , видав завдання змінному майстру ОСОБА_4 , провести ревізію фідерів, трансформаторів 1000КВ та огляд електрощита 0,4 KB на трансформаторній підстанції № 4. Необхідно було провести, зокрема, роботи з ревізії фідера №2, трансформатора № 2 і електрощита 0,4 KB. Після закінчення робіт з ревізії електрообладнання трансформатора № 1, за вказівкою ОСОБА_4 трансформатор було увімкнено та введено у паралельну роботу з трансформатором № 2. ОСОБА_4 і ОСОБА_1 здійснили операції з відключення подачі високої напруги на трансформатор № 2, окрім відключення міжсесійного автоматичного вимикача, в результаті чого рухливі контакти ввідного автоматичного вимикача трансформатора № 2 знаходились під напругою. Після цього ОСОБА_4 відкрила ключем комірку ввідного автоматичного вимикача, вимкнула його, але не здійснила перевірку відсутності напруги на рухливих контактах та розпочала викочування його з комірки. Вона взялася голими руками за металеву вісь ввідного автоматичного вимикача, не застосовуючи при цьому спеціальної рукоятки, але викотити його не змогла, адже він знаходився: на механічному блокуванні. Тоді ОСОБА_4 попросила ОСОБА_1 , що стояла поруч, допомогти їй. При повторній спробі викотити ввідний автоматичний вимикач, ключ від дверцят комірки, який досі знаходився в руці ОСОБА_4 доторкнувся до фази «С» рухомого контакту автоматичного вимикача, який, як зазначалось вище, знаходився під напругою. Наслідком цього сталося однофазне коротке замикання між рухомими контактами автоматичного вимикача та його металевою віссю. Від електричної дуги, що з`явилась під час короткого замиканий, відбулося займання одягу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . В результаті дії електричної дуги і палаючої одежі, змінний майстер ОСОБА_4 та електромонтер ОСОБА_1 (Позивачка) отримали термічні опіки різного ступеню тяжкості. Згідно діагнозу, який було поставлено Позивачці у 8-й міській лікарні, вона отримала термічний опік обличчя, кистей, передпліччя та лівої гомілки. У відповідності до висновку комісії щодо осіб, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці (ч. VI Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку): ОСОБА_1 - електромонтер з ремонту та експлуатації електрообладнання електросилового цеху, при підготовці робочого місця до ревізії автоматичного вимикача не виконала вимикання міжсекційного автоматичного вимикача, роботи виконувала без застосування засобів індивідуального захисту не перевірила наявність напруги на рухомих контактах автоматичного вимикача, чим порушила п.п. 2.2.9, 2.3.19, 2.1.27 «Правил техніки безпеки при експлуатації електроустановок». ОСОБА_5 - начальник електросилового цеху, не забезпечив належного керівництва за роботою з охорони праці в цеху, чим порушив п. 1.3 «Системи управління охорони праці». ОСОБА_6 - заступник начальника електросилового цеху, не забезпечив належний контроль за виконанням робіт з підвищеною небезпекою, чим ворушив п.п. 1.14 «Системи управління охорони праці». При цьому, в розділі IV Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку зазначено: п.2.2.9 Правил - особа, яка надає доступ. - відповідальна особа з оперативного персоналу несе відповідальність: за правильність виконання необхідних для допуску і виконання робіт заходів безпеки, їх достатність і відповідність характеру і місцю роботи; за правильність допуску до роботи, приймання робочого місця по закінченню робіт з оформленням в нарядах і журналах. п.2.3.19 -- перед початком всіх видів робіт в електроустановках зі зніманням напруги, необхідно перевірити відсутність напруги на ділянці роботи. п.2.1.27 - при роботі на електроустановках до 1000В без зняття напруги на струмопровідних частинах і поблизу них, необхідно працювати застосовуючи засоби індивідуального захисту (килимки, рукавички); п..1.3 «Системи управління охорони праці» передбачає, що начальник цеху несе відповідальність за організацію безпечного; виконання робіт та забезпечення підлеглими дотримання Інструкцій з техніки безпеки; п.1.14 «Системи управління охорони праці» встановлює обов`язок керівника здійснювати контроль за дотриманням встановлених вимог к допуску робітників і службовців до робіт, що пов`язані з підвищеною небезпекою.

У відповідності до ст. 18 Закону України № 2694-ХІІ (у відповідній редакції), Працівник зобов`язаний: знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; додержувати зобов`язань щодо охорони праці, передбачених колективним договором (угодою, трудовим договором) та правилами внутрішнього трудового розпорядку підприємства; проходити у встановленому порядку попередні та періодичні медичні огляди; співробітничати з власником у справі .організації безпечних і нешкідливих умов праці, особисто вживати посильних заходів щодо усунення будь-якої виробничої ситуації, яка створює загрозу його життю чи здоров`ю або людей, які його оточують, і навколишньому природному середовищу, повідомляти про небезпеку свого безпосереднього керівника або іншу посадову особу. При цьому, пунктом 16 Рекомендацій щодо безпеки та гігієни праці І виробничого середовища встановлено, що передбачені статтею 19 Конвенції 1981 рому положення повинні бути спрямовані на забезпечення того, щоб працівники: a) виявляли розумне піклування про свою власну безпеку та безпеку інших осіб, які можуть бути наражені на загрозу внаслідок їхньої дії або бездіяльності від час роботи; b) дотримувалися інструкцій, передбачені» з метою забезпечення їхньої власної безпеки та гігієни праці, а також безпеки та гігієни праці інших осіб, і процедури у галузі техніки безпеки та гігієни праці; c) правильно користувалися пристроями з техніки безпеки та захисними засобами і не виводили їх із ладу; d) негайно повідомляли свого безпосереднього начальника про будь-яку ситуацію, яка, на їхню думку, може становити небезпеку і яку вони не можуть самі усунути; є) повідомляли про будь-який нещасний випадок або випадок ушкодження здоров`я, що виник у ході роботи чи у зв`язку з нею.

Згідно ч.2 ст. 7 Закону України № 2694-ХІІ (у відповідній редакції). Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров`я або для людей, які його оточують, і навколишнього середовища, Факт наявності такої ситуації підтверджується спеціалістами з охорони праці підприємства з участю представника профспілки і уповноваженого трудового колективу, а в разі виникнення конфлікту відповідним органом держаного нагляду за охороною праці з участю працівника профспілки. А отже причиною настання нещасного випадку є грубе порушення Позивачкою законодавства про охорону праці та «Правил техніки безпеки при експлуатації електроустаткування.

З огляду на вищевикладене, саме Позивачка порушила законодавство з охорони праці, А отже. її твердження в позові про «порушення законодавства з охорони праці зі сторони працівників відповідача»» наслідком якого є нещасний випадок, суперечить реальним подіям, що сталися в той день та мали наслідком нещасний випадок, який стався з Позивачкою, якщо, звичайно, не брати до уваги, що саме Позивачка є тим самим «працівником відповідача», внаслідок порушенні якого ї стався цей нещасний випадок. При цьому, в своєму позові вона оминає особисту провину у нещасному випадку, що стався та зазначає лише начальника цеху ОСОБА_7 та його заступника, ОСОБА_6 .

Однак, згідно п.13 акту № 45 від 31.08.1992 р. форма Н-1 (надалі - Акт № 45) (Позивачка в позові зазначає, що це п. 12 Акту), встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці є; « ОСОБА_1 , порушила п.п, 2.2.9, 2.3.19, 2.1.27 ПТЕ та ПТБ» і тільки після Позивачки йдуть прізвища ОСОБА_5 п. 1.3 та ОСОБА_6 - п.1.14 СУОТ.

В пункті 11.2 Акту N 45 (а не п. 7, як зазначає Позивачка) визначені причини нещасного випадку: 1. Порушення ПТБ та ПТЕ та 2. Недостатній контроль з Фоку адміністрації цеха за дотриманням працівниками ПТЕ та ПТБ. А отже, саме Позивачкою порушені пункти ПТБ та ПТЕ, які і є причиною нещасного випадку, згідно Акту № 45. Начальник цеху та його заступник порушили пункти СУОТ та їх вина є формальною і не має під собою підґрунтя яке б, зарадило нещастю, що сталося з Позивачкою та майстром ОСОБА_4 .. Адже обов`язки начальника цеха та його заступника, контролювати дотримання та організацію безпечного виконання робіт та забезпечення підлеглими дотримання інструкцій з техніки безпеки постає, зокрема, у контролі за наявністю необхідних засобів захисту для виконання небезпечних робіт, контролі по проведенню інструктажів та перевірки знань з техніки безпеки своїх підлеглих, а аж ні як не фізичний контроль кожного працівника при виконанні ним виданого йому завдання та вказівки на його помилки та порушення. До того ж, необхідно зазначити, що всі необхідні дії для організації робіт на робочому місці та забезпечення працівників засобами індивідуального захисту адміністрацією цеха безпосередньо, та загалом підприємства були виконані в повному обсязі.

Так, згідно ч. II Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку, в якій зазначена характеристика місця роботи, де стався нещасний випадок, зазначено наступне: Груповий нещасний випадок стався на комплектній трансформаторній підстанції № 4, який розташовано у відокремленому приміщенні з північного боку фасоносталеливарного цеха. Призначення трансформаторної підстанції полягає в перетворенні напруги 6 KB в напругу 0,4 KB та розподіл її по виробничим ділянкам. Температурний режим, вологість, освітлення та запиленість в приміщенні підстанції відповідає санітарним нормам. Електрообладнання на підстанції № 4 знаходилось в технічно справному стані, що підтверджується висновком (додається), індивідуальні засоби захисту (діелектричний килимок та рукавички) буди в наявності. Сторонніх предметів, які б заважали виконанню робіт, не було. Останнє також підтверджується пояснювальною запискою електромонтера ОСОБА_8 від 23.08.1992 р., який зазначає, що підійшов разом з ОСОБА_9 приблизно о 10:00 на трансформаторну підстанцію № 4 та побачив відкриту комірку ввідного автоматичного трансформатора 1000 KB №2 зі слідами аварії. На підлозі лежала діелектрична рукавичка. Автомат вимкнений. На валу викатки автомата був приварений ключ для відкривання комірок. (пояснювальна записка додасться). Таким чином, твердження Позивачки в позові про «неналежну організацію робіт» та недостатній контроль за проведенням робіт з боку адміністрації роботодавця» є голослівними та не відповідають дійсності; є намаганням Позивачки виставити підприємство в негативному світлі, замовчуючи при цьому свою безпосередню провину у подіях, що сталися, задля отримання особистої вигоди у формі немалої грошової виплати моральної шкоди, яку вона нібито зазнала внаслідок нещасного випадку. Який, однак, стався саме з вини Позивачки. Також варто зауважити, що згідно Висновку № 00522 про важкість виробничих травм, виданого 28.08.1992р., підписаного лікуючим лікарем та головним лікарем (додається) та виписного епікризу № 6306 (додано Позивачкою) в крові Позивачки було виявлено алкоголь, в об`ємі 0,3 %.

Таким чином, маючи в крові концентрат алкоголю в об`ємі 0,3 % Позивачка цілком могла недооцінювати серйозність помилок та порушень майстра ОСОБА_4 , яка не впевнилась у відсутності напруги на рухомих контактах автоматичного вимикача, проігнорувати заборону працювати без діелектричних рукавичок та спеціальної рукоятка, викочуючи голими руками ввідний автоматичний вимикач, внаслідок зниження увага та концентрації і повільній реакції не звернула уваги на ключ, що все ще знаходився у руці майстра ОСОБА_10 , внаслідок торкання якого до рухомого контакту автоматичного вимикача сталося замикання і виникла електрична дуга, з якої зайнявся одяг Позивачки та майстра ОСОБА_4 ..

Керівництвом цеху та підприємством в і цілому зроблено все можливе для забезпечення безпечності робочих місць механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під його контролем, наявності засобів індивідуального захисту. Тоді як Позивачка повела себе безпечно, легковажно та не професійно, порушивши вимоги інструкції з охорони праці, що призвело до отримання ним важких травм та стійкої втрати працездатності.

При цьому, з моменту настання нещасного випадку Відповідач забезпечувало потерпілу Позивачку необхідними медикаментами та медичною допомогою, Начальник цеху, ОСОБА_5 в пояснювальній записці від 27.08.1992р. (додасться) зазначає, що було вжито заходи дня надання допомоги постраждалим: була завезена мінеральна вода, соки, простирадла. Були організовані донори крові. Для Позивачки була призначена доглядальниця до необхідного видужання. За час тимчасової непрацездатності (136 днів) Позивачці було виплачено матеріальну шкоду в сумі 38736,34 купонів. Додатково згідно Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку, адміністрація підприємства надала матеріальну допомогу постраждалим в розмірі 25 000, 00 купонів. Більш того, Відповідач окрім матеріальної допомоги та на підставі стану здоров`я надав Позивачці інше місце роботи, а згодом, повернувши на попереднє місце роботи, підвищив Позивачці розряд до п`ятого.

У відповідності до п.1.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», на підставі Закону N 1105-XIV у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам:, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких, на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов`язаних із виконанням ними трудових обов`язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України, у разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 р,, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих. працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом, Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. (постанову доповнено пунктом 1.2 згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 24,10.2003 p. N 9).

У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019р. справа № 210/3177/17 та від 23.01.2019р. справа №s 210/2104/16-ц висновок щодо вирішення спорів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди, доповнюється роз`ясненням, що право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановленні МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно наданої Позивачкою Довідкою сер., В1729 № 027610 щодо результатів визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потребі в додаткових видах допомоги, датою посвідчення є 15.03.1993р. Тобто, датою встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності є 15 березня 1993р.

Проаналізувавши законодавство, на підставі якого Позивачка обґрунтовує свої вимоги, маємо зазначити наступне:

Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963р. доповнено статтею 440-1, щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, згідно з Законом України «Про внесення змій і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» № 3188-12 від 06.05.1993р.

Кодекс законів про працю доповнено статтею 173-1, щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, згідно з Законом України «Про внесення змін і доповнень, що стосуються охорони праці, до Кодексу законі про працю України» № 3694-XІІ від 15.12.1993р.

Таким чином, на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності а ні цивільне законодавство, а ні законодавство про працю не передбачало відшкодування моральної шкоди взагалі.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності) встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Тобто аналіз даної норми закону вказує, що, по-перше, власник відшкодовує моральну шкоду яку було завдано потерпілому внаслідок небезпечних або шкідливих умов праці, а по-друге, що порядок відшкодування такої моральної шкоди визначається законодавством.

Таким чином, з огляду на зазначені вище обставини за яких стався нещасний випадок та встановленого факту і ступеню провини самої Позивачки, встановлення факту дотриманні Відповідачем санітарних норм у приміщені підстанції де стався нещасний випадок, знаходження електрообладнання на підстанції № 4 в технічно справному стані, наявності у Позивачки під час роботи засобів індивідуального захисту та нехтування ними останньої, регулярних інструктажів та перевірок знань з правил безпеки праці тощо, свідчить про те, що умови праці Позивачки не були а ні шкідливими, ні небезпечними, якщо б вона дотримувалась всіх правил з техніки безпеки та охорони праці.

Щодо порядку відшкодування моральної і шкоди, то на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності відповідне законодавство про відшкодування такої шкоди в українському законодавстві не існувало а, відтак, і порядок відшкодування не визначений, не існувало і судової практики, яка сформувалася лише к початку 1995р..

Таким чином і розмір моральної шкоди який заявлено Позивачкою а ні законодавчо, а ні об`єктивно не обґрунтовано. При його розрахунку та обґрунтуванню остання спиралася на норми статті 440-1 ЦК Української РСР від 18.07.1963р.» якої не існувало на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності. При цьому, докладно зупиняючись на описі своїх фізичних та моральних страждань від отриманих травм, спритно уникає питання щодо того, які ж саме протиправні дії Відповідача спричинили обставини, які призвели до нещасного випадку, що саме було зроблено або не зроблено Відповідачем, як роботодавцем, що завдало Позивачеві цих травм. Не кажучи вже про причинний зв`язок між отриманими травмами Позивача та невідомими порушеннями Відповідача. Ще спритніше Позивачка відходить від обставин отримання цих самих травм, надаючи в позові свою, більш для себе сприятливу версію обставин, за яких стався нещасний випадок та «забуваючи» поставити себе у список осіб, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, вважаємо, що вимоги Позивача не мають жодних правових підстав, є абсолютно необґрунтованими та такими, що не піддягають задоволенню.

Крім того отримавши пояснення представника позивача, представник відповідача надав до суду Заперечення на отримані пояснення, в яких повторно виклав обставини викладені у Відзиві та доповнив, що у відповідності до п.1 "Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03Л992р. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», на підставі Закону N 1105-XIV у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на Виробництві або професійного захворювання, пов`язаних із виконанням ними трудових обов`язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 р., Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. (постанову доповнено пунктом 12згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. N9)

У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 р. справа № 210/3177/17 та від 23.01.2019р. справа № 210/2104/16-ц висновок щодо вирішення спорів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди, доповнюється роз`ясненням, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Як вже зазначалося, датою встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності є 15 березня 1993р. Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963р. доповнено статтею 440-1, щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди, згідно з Законом України «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій» № 3188-12 від 06.05.1993р. Кодекс законів про працю (КЗпП) доповнено статтею 173-1, щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, згідно з Законом України «Про внесення змін і доповнень, що стосуються охорони праці, до Кодексу законі про працю України» № 3694-ХП від 15.12.1993р.

Таким чином, на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності а ні цивільне законодавство, а ні законодавство про працю не передбачало відшкодування моральної шкоди взагалі. Відтак, норми закону, на які посилається Позивачка обґрунтовуючи свої вимоги, не можуть бути застосовані у зв`язку з відсутністю на момент виникнення спірних правовідносин.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснює (п.2), що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК) та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права"); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Інакше кажучи, можливість відшкодування моральної шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону на підставі якого суд вирішує справу.

Як вже було неодноразово зазначено, на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності відповідне законодавство про відшкодування моральної шкоди в українському законодавстві не існувало, не було визначено порядок відшкодування такої шкоди, не існувало і судової практики, яка сформувалася лише к початку 1995р.

Таким чином і розмір моральної шкоди, який заявлено Позивачкою а ні законодавчо, ні об`єктивно не обґрунтовано. При його розрахунку та обґрунтуванню остання спиралася на норми статті 440-1 ЦК Української РСР від 18.07.1963р., якої не існувало на момент встановлення Позивачці стійкої втрати професійної працездатності.

З огляду на вищевказане вбачається повна необґрунтованість позовних вимог, а тому просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

4. Процесуальні питання, заяви і клопотання пов`язанні з розглядом справи.

11.08.2021 року представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Меланчук І.В. звернулась до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ «про відшкодування моральної шкоди, спричиненої працівнику внаслідок втрат працездатності» (а.с.1-9).

11.08.2021 року згідно протоколу про автоматизований розподіл справ між суддями справу було передано в провадження судді Івченко Т.П. (а.с.36).

12.08.2021 року Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження по справі та справу призначено в судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.37).

08.09.2021 року Відповідачем ПАТ «Дніпровагонмаш» на офіційну електронну адресу суду направили Відзив разом з додатками (а.с.40-46,47-64).

27.09.2021 року через канцелярію суду представником позивача, адвокатом Меланчуков І.В. направлено на адресу суду пояснення на Відзив (а.с.90-94).

06.10.2021 року на електронну адресу суду Відповідачем ПАТ «Дніпровагонмаш» направив Заперечення на пояснення представника позивача ( а.с.100-102).

27.10.2021 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про розгляд справи в режимі відео конференції разом з поясненнями по справі (а.с.113-114, 115-117).

09.11.2021 року на адресу суду надійшло клопотання від Відповідачем ПАТ «Дніпровагонмаш» про відкладення судового засідання (а.с.119).

27.12.2021 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача та його представника на задоволенні позовних вомп наполягали ( а.с.126).

0.01.2022 року Відповідачем ПАТ «Дніпровагонмаш» на офіційну електронну адресу суду направлено заяву про розгляд справи без участі їх представника у задоволенні позовнихз вимог просили відмовити (а.с.127).

Таким чином, враховуючи згоду позивача про розгляд справи у його відсутності та у відсутності його представника на підставі поданих позивачем документів та неявки у судове засідання належним чином повідомлених про день, час та місце судового розгляду справи учасників справи, суд вважає за можливе постановити розглянути справу за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі.

Інші процесуальні дії не застосовувались.

5. Фактичні обставини встановлені судом.

Як встановлено в судовому засіданні Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 23 серпня 1992 року працювала на посаді електромонтера по обслуговуванні та ремонту електронного устаткування державного Виробничого об`єднання вагонобудування «Дніпровагонмаш», правонаступником якого є ПАТ «Дніпровагонмаш», що підтверджується записом № 10 в трудовій книжці позивача (а.с. 21).

Як вбачається з наданих документів, 23 серпня 1992 року позивач перебувала на робочому місці (елекросиловий цех, підстанція № 4) та виконувала покладені на неї трудові обов`язки, в ході виконання робіт з огляду фідерів, трансформаторів та електрощита трансформаторної підстанції № 4, внаслідок неналежної організації вказаних робіт, недостатнього контролю за їх проведенням зі сторони адміністрації роботодавця та порушення законодавства про охорону праці зі сторони працівників відповідача, відбулось коротке замикання в електричній мережі електрообладнання. Від електричної дуги, що виникла під час короткого замикання, відбулось загоряння одягу позивача, ОСОБА_1 , внаслідок чого остання отримала термічний опік обличчя, кистей, передпліччя, лівої голені. За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, прийнято рішення, визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом, даний факт підтверджується Актом № 45 Форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом» (а.с.13-16).

Згідно Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався 23.08.1992 року о 10:00 зі змінним майстром ОСОБА_4 та ОСОБА_1 електромонтером з ремонту і обслуговуванню електрообладнання електросилового цеху Дніпродзержинського виробничого об`єднання вагонобудування ПО «Дніпровагонмаш» обставини, за яких стався нещасний випадок свідчать про наступне: 23.08.1992 р. в.о. начальника електросилового цеху ОСОБА_3 , видав завдання змінному майстру ОСОБА_4 , провести ревізію фідерів, трансформаторів 1000КВ та огляд електрощита 0,4 KB на трансформаторній підстанції № 4. Необхідно було провести, зокрема, роботи з ревізії фідера №2, трансформатора № 2 і електрощита 0,4 KB. Після закінчення робіт з ревізії електрообладнання трансформатора № 1, за вказівкою ОСОБА_4 трансформатор було увімкнено та введено у паралельну роботу з трансформатором № 2. ОСОБА_4 і ОСОБА_1 здійснили операції з відключення подачі високої напруги на трансформатор № 2, окрім відключення міжсесійного автоматичного вимикача, в результаті чого рухливі контакти ввідного автоматичного вимикача трансформатора № 2 знаходились під напругою. Після цього ОСОБА_4 відкрила ключем комірку ввідного автоматичного вимикача, вимкнула його, але не здійснила перевірку відсутності напруги на рухливих контактах та розпочала викочування його з комірки. Вона взялася голими руками за металеву вісь ввідного автоматичного вимикача, не застосовуючи при цьому спеціальної рукоятки, але викотити його не змогла, адже він знаходився: на механічному блокуванні. Тоді ОСОБА_4 попросила ОСОБА_1 , що стояла поруч, допомогти їй. При повторній спробі викотити ввідний автоматичний вимикач, ключ від дверцят комірки, який досі знаходився в руці ОСОБА_4 доторкнувся до фази «С» рухомого контакту автоматичного вимикача, який, як зазначалось вище, знаходився під напругою. Наслідком цього сталося однофазне коротке замикання між рухомими контактами автоматичного вимикача та його металевою віссю. Від електричної дуги, що з`явилась під час короткого замиканий, відбулося займання одягу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . В результаті дії електричної дуги і палаючої одежі, змінний майстер ОСОБА_4 та електромонтер ОСОБА_1 (Позивачка) отримали термічні опіки різного ступеню тяжкості. Згідно діагнозу, який було поставлено Позивачці у 8-й міській лікарні, вона отримала термічний опік обличчя, кистей, передпліччя та лівої гомілки. У відповідності до висновку комісії щодо осіб, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці (ч. VI Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку): ОСОБА_1 - електромонтер з ремонту та експлуатації електрообладнання електросилового цеху, при підготовці робочого місця до ревізії автоматичного вимикача не виконала вимикання міжсекційного автоматичного вимикача, роботи виконувала без застосування засобів індивідуального захисту не перевірила наявність напруги на рухомих контактах автоматичного вимикача, чим порушила п.п. 2.2.9, 2.3.19, 2.1.27 «Правил техніки безпеки при експлуатації електроустановок». ОСОБА_5 - начальник електросилового цеху, не забезпечив належного керівництва за роботою з охорони праці в цеху, чим порушив п. 1.3 «Системи управління охорони праці». ОСОБА_6 - заступник начальника електросилового цеху, не забезпечив належний контроль за виконанням робіт з підвищеною небезпекою, чим ворушив п.п. 1.14 «Системи управління охорони праці». При цьому, в розділі IV Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку зазначено: п.2.2.9 Правил - особа, яка надає доступ. - відповідальна особа з оперативного персоналу несе відповідальність: за правильність виконання необхідних для допуску і виконання робіт заходів безпеки, їх достатність і відповідність характеру і місцю роботи; за правильність допуску до роботи, приймання робочого місця по закінченню робіт з оформленням в нарядах і журналах. п.2.3.19 -- перед початком всіх видів робіт в електроустановках зі зніманням напруги, необхідно перевірити відсутність напруги на ділянці роботи. п.2.1.27 - при роботі на електроустановках до 1000В без зняття напруги на струмопровідних частинах і поблизу них, необхідно працювати застосовуючи засоби індивідуального захисту (килимки, рукавички); п..1.3 «Системи управління охорони праці» передбачає, що начальник цеху несе відповідальність за організацію безпечного; виконання робіт та забезпечення підлеглими дотримання Інструкцій з техніки безпеки; п.1.14 «Системи управління охорони праці» встановлює обов`язок керівника здійснювати контроль за дотриманням встановлених вимог к допуску робітників і службовців до робіт, що пов`язані з підвищеною небезпекою (а.с.47-52).

Згідно з п.11.1 Акту № 45 Форми Н-1 видом події, який призвів до настання нещасного випадку, являється вплив електричної дуги. Відповідно до п. 7 акту № 45 Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є технічна - недостатній контроль зі сторони адміністрації цеху за дотриманням працівниками ПТЕ і ПТБ. Крім того, пунктом 12 акту № 45 встановлено осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці: ОСОБА_2 який допустив порушення вимоги. 1.3 ПТЕ та ПТБ; ОСОБА_3 , який порушив пункт 1.14 системи управління охороною праці (а.с.13-16).

Згідно п.13 акту № 45 від 31.08.1992 р. форма Н-1, встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці є: « ОСОБА_1 , порушила п.п, 2.2.9, 2.3.19, 2.1.27 ПТЕ та ПТБ» і тільки після Позивачки йдуть прізвища ОСОБА_5 п. 1.3 та ОСОБА_6 - п.1.14 СУОТ (а.с.13-16).

В пункті 11.2 Акту № 45 визначені причини нещасного випадку: 1. Порушення ПТБ та ПТЕ та 2. Недостатній контроль з Фоку адміністрації цеха за дотриманням працівниками ПТЕ та ПТБ, які і є причиною нещасного випадку, згідно Акту № 45 (а.с.13-16).

Згідно п.13 акту № 45 від 31.08.1992 р. форма Н-1, встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці є: « ОСОБА_1 , порушила п.п, 2.2.9, 2.3.19, 2.1.27 ПТЕ та ПТБ, ОСОБА_5 п. 1.3 та ОСОБА_6 - п.1.14 СУОТ (а.с.13-16).

Згідно ч. II Акта спеціального розслідування групового нещасного випадку, в якій зазначена характеристика місця роботи, де стався нещасний випадок, зазначено наступне: Груповий нещасний випадок стався на комплектній трансформаторній підстанції № 4, який розташовано у відокремленому приміщенні з північного боку фасоносталеливарного цеха. Призначення трансформаторної підстанції полягає в перетворенні напруги 6 KB в напругу 0,4 KB та розподіл її по виробничим ділянкам (а.с.47-52). Температурний режим, вологість, освітлення та запиленість в приміщенні підстанції відповідає санітарним нормам. Електрообладнання на підстанції № 4 знаходилось в технічно справному стані, що підтверджується висновком (а.с.54), індивідуальні засоби захисту (діелектричний килимок та рукавички) буди в наявності. Сторонніх предметів, які б заважали виконанню робіт, не було, що підтверджується пояснювальною запискою електромонтера ОСОБА_8 від 23.08.1992 р., який зазначає, що підійшов разом з ОСОБА_9 приблизно о 10:00 на трансформаторну підстанцію № 4 та побачив відкриту комірку ввідного автоматичного трансформатора 1000 KB №2 зі слідами аварії. На підлозі лежала діелектрична рукавичка. Автомат вимкнений. На валу викатки автомата був приварений ключ для відкривання комірок. (а.с.60).

Згідно Висновку № 00522 про важкість виробничих травм, виданого 28.08.1992р., підписаного лікуючим лікарем та головним лікарем (а.с.61) та виписного епікризу № 6306 (а.с.17) в крові Позивачки було виявлено алкоголь, в об`ємі 0,3 %.

15.03.1993 року позивач пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50 %, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність в санаторно-курортному лікуванні, в лікуванні у хірурга, що підтверджується довідкою МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.10, 11).

31.03.2003 року, Позивач повторно пройшла огляд МСЕК, за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 15% - безстроково, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», виданою на ім`я Позивача (а.с.12).

Згідно рекомендацій МСЕК від 2003 року, Позивач обмежена у праці за рішенням ВЛК. У зв`язку з втратою професійної працездатності Позивач з 1993 року обмежена в можливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері. Висновки МСЕК 1993 року вказують на необхідність проходження позивачем лікування з метою відновлення стану здоров`я. В свою чергу висновок МСЕК 2003 року вказує на неможливість повного відновлення стану здоров`я позивача, а також вбачається безстрокова необхідність в медикаментозному лікуванні та обмеження в трудовій діяльності за станом здоров`я.

6. Норми права застосовані судом, висновки та мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1)письмовими, речовими і електронними доказами;

2)висновками експертів;

3)показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з п.11.1 Акту № 45 Форми Н-1 видом події, який призвів до настання нещасного випадку, являється вплив електричної дуги.

В пункті 11.2 Акту № 45 визначені причини нещасного випадку: 1. Порушення ПТБ та ПТЕ та 2. Недостатній контроль з Фоку адміністрації цеха за дотриманням працівниками ПТЕ та ПТБ, які і є причиною нещасного випадку.

Відповідно до п. 7 акту № 45 Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є технічна - недостатній контроль зі сторони адміністрації цеху за дотриманням працівниками ПТЕ і ПТБ.

Згідно п.п. 12, 13 акту № 45 від 31.08.1992 р. форма Н-1, встановлено, що особами, які допустили порушення законодавства про працю та правил з охорони праці є: « ОСОБА_1 , порушила п.п. 2.2.9, 2.3.19, 2.1.27 ПТЕ та ПТБ, ОСОБА_5 , який допустив порушення вимоги. 1.3 ПТЕ та ПТБ; ОСОБА_3 , який порушив пункт 1.14 системи управління охороною праці (а.с.13-16).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що нещасний випадок на виробництві стався з вини відповідача, втрата працездатності ОСОБА_1 настала від нещасного випадку у зв`язку з виробництвом.

На час виникнення правовідносин між сторонами відшкодування моральної (немайнової) шкода було врегульовано статтею 440-1 ЦК Української РСР ( в редакції 1963 року).

З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, статтями 1167,1168 якого передбачено відшкодування моральної шкоди завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, або смертю фізичної особи членам родини померлого.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що він починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Втрата часткової працездатності Позивачем, яка стала підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, настала 15.03.1993 року, тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою прийнято розуміти всяке зменшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначала її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні його критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР.

Як роз`яснено в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Така правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 61-4983св18.

Також висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові справі № 210/2270/19 від 14.12.2020 року, яка відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 квітня 2020 року № 210/2272/19 (провадження № 61-18268св19) та колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 210/57/19 (провадження № 61-16622св19).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Отже, втрата працездатності ОСОБА_1 сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, вина підприємства доведена актом про нещасний випадок.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності»

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

В даній справі Позивачу спричинена моральна шкода, яка не може бути компенсована тільки констатацією факту отримання хронічного професійного захворювання, внаслідок неналежного виконання Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці.

Окрім цього, обов`язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі покладений на відповідача.

Відповідно до ч.І ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж: розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Позивач перебувала в трудових відносинах з виробничим об`єднанням вагонобудування «Дніпровагонмаш», правонаступником якого на сьогоднішній день являється Відповідач, працюючи на посаді електромонтера з ремонту і обслуговування електросилового цеху.

23 серпня 1992 року при виконанні своїх безпосередніх трудових обов`язків, в результаті нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «термічний опік обличчя, кистей, передпліччя та лівої гомілки».

У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я позивач неодноразово проходила лікування, яке, на жаль, не надавало належного терапевтичного результату та мало короткочасну дію, проходила огляди експертних комісій, за результатами яких їй в 1993 році вперше визначено 50% втрати професійної працездатності та встановлено III групу інвалідності, в 2003 році визначено 15% втрати професійної працездатності безстроково.

В даному контексті слід виокремити, що працездатність - це здатність до праці, що залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду працівника, що дає йому змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Тобто здатність людини до праці оцінюється не лише за можливістю виконання роботи та функціональним станом організму, а й за додатковими критеріями (стан здоров`я, професійні знання, вміння, досвід).

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю. Внаслідок професійних захворювань позивач втратив працездатність, що має наслідком спричинення немайнової шкоди. При цьому вбачається беззаперечне порушення немайнового права позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я позивача, що вказує на порушення належного позивачу права на охорону здоров`я. Вказане не може не відображатися на повсякденному житті позивача, на його психологічному стані, стосунках із родиною, друзями, на його світосприйнятті та на соціальних взаємостосунках.

Крім того, частина 4 ст. 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. При цьому, право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Необхідно зазначити, що якщо право на відшкодування завданої умовами виробництва моральної шкоди, яка спричинила втрату потерпілим професійної працездатності, виникло в особи до набрання чинності Законом України № 717-V від 23 лютого 2007 року, тобто в період з 01.04.2001 року до 31 грудня 2005 року, така особа має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду незалежно від дати звернення з позовом до суду.

Таким чином право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача, ОСОБА_1 , з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 15 березня 1993 року, а тому відшкодування моральної шкоди позивачу повинно проводитись не за рахунок Фонду соціального страхування, а за рахунок роботодавця.

Вирішуючи спір між даними сторонами, суд застосовує також ст.17 Закону України «Про охорону праці» (в редакції від 14.10.1992 р.), згідно якої власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

При цьому необхідно враховувати національне законодавство, що діяло на момент втрати позивачем працездатності, а саме норми ст. 153 КЗпП (чинної на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Крім того, статтею 173 Кодексу законів про працю України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків.

Позицією щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, у рішенні від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012

Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акті поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами та іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта і часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу втрати працездатності) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ст.ст. 2, 5-1 КЗпП (в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачу втрати працездатності) громадяни України мають право на працю включаючи право на вільний вибір професії, роду занять, виду діяльності і роботи.

Працездатність - це здатність до праці, що залежить від стану здоров`я, фізичного, духовного розвитку (розумових та емоційних можливостей), а також професійних знань, уміння і досвіду працівника, що дає йому змогу виконувати роботу визначеного обсягу, характеру та якості. Тобто здатність людини до шрамі оцінюється не лише за можливістю виконання роботи та функціональним ставна організму, а й за додатковими критеріями (стан здоров`я, професійні знання, вміння, досвід).

Внаслідок часткової втрати працездатності, починаючи з 15.03.1993 року Позивачем втрачено немайнове благо повною мірою реалізовувати надане законом право на працю. Що вказує на доведеність факту спричинення позивачу немайнової шкоди починаючи з 15.03.1993 року.

Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці», яка діяла на час виникнення нещасного випадку, позивач мала право на відшкодування спричиненої їй немайнової шкоди за рахунок роботодавця у випадку, якщо таку шкоду спричинено під час трудового процесу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Таким чином суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення на ПАТ «ДНІПРОВАГОНМАШ» обов`язку з відшкодування позивачці, яка частково втратила працездатність внаслідок нещасного випадку на виробництві відповідача, завданої моральної шкоди з підстав, визначених статтею 440-1 ЦК Української РСР.

При визначені розміру моральної шкоди суд враховує характер та обсяг моральних страждань позивача, пов`язаних із втратою працездатності, що сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 300 000, 00 грн., яку просить стягнути з відповідача без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Визначаючи розмір відшкодування, суд, приходить до висновку, що внаслідок незабезпечення підприємством дотримання працівниками техніки безпеки, позивач частково втратила працездатність на даний час, позивача турбують біль в області лівої гомілки, особливо при фізичних навантаженнях, обмеження об`єму рухів передпліччя та кистей. У Позивачки наявні шрами на уражених ділянках тіла, Позивачка від цього відчуває сором. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон Позивачки, що не дозволяє їй нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Наслідки травми призводять до постійного нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя Позивача, втрата працездатності призвела до обмеження можливості Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Отже, вбачається беззаперечне порушення немайнового права Позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я позивача, вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мала до втрати професійної працездатності.

Враховуючи ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, а також з урахуванням конкретних обставин справи, і наслідків, що наступили, виходячи, з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що стягненню з ПАТ «ДНІПРОВАГОНМАШ» на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, завданої частковою втратою працездатності, підлягає 10 000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач пережив та переносить на теперішній час, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити.

7. Розподіл судових витрат між сторонами.

При зверненні із позовом, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ст.5 ЗУ «Про судовий збір» тому не здійснювала оплати судового збору.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позов ні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДНІПРОВАГОНМАШ» «про відшкодування моральної шкоди, спричиненої працівнику внаслідок втрат працездатності» - задовольнити частково.

Стягнути з Приватне акціонерне товариство «ДНІПРОВАГОНМАШ», на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в зв`язку з втратою працездатності, моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок, без утримання податків, зборів та інших платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Повний текст рішення був складений у строк передбачений ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Сторони по справі:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач Приватне акціонерне товариство «ДНІПРОВАГОНМАШ», , юридична адреса реєстрації: 51925, область Дніпропетровська, місто Кам`янське, вулиця Українська, будинок № 4.

Повний текст судового рішення складений 07 лютого 2022 року.

Суддя Івченко Т. П.