КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Справа №357/6420/21 Головуючий у І інстанції Ярмола О.Я.
Провадження №22-ц/824/5489/2022 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного батька,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 04 травня 2016 року йому встановлено другу групу інвалідності, довічно.

Позивач зазначає, що не має можливості працювати, так як у нього видалені пальці обох ніг. Єдиним його доходом є пенсія у розмірі 1769 грн., яку він витрачає на ліки, оплату комунальних послуг. Позивачу не вистачає пенсії на задоволення найнеобхідніших потреб. Крім того, позивач орендує квартиру, оскільки не може проживати за місцем своєї реєстрації. Разом із тим, відповідачі, які є його синами, працюють, отримують достатній заробіток, але допомоги батьку не надають.

На підставі викладеного, позивач просив суд першої інстанції стягнути з обох відповідачів на своє утримання аліменти в розмірі по 1/6 частці від доходу кожного сина, щомісячно.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов безпідставного висновку про те, що позивач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своїх дітей, які є відповідачами в даній справі, оскільки відповідачами не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначене ними.

Також судом першої інстанції було зроблено безпідставний висновок про те, що незважаючи на інвалідність, позивач може працювати та самостійно себе забезпечувати.

Неправильним є висновок суду і щодо того, що у позивач наявне житло, яке придатне для проживання.

Окрім того, позивач стверджує, що відповідачі у справі можуть та повинні його матеріально забезпечувати, натомість ухиляються від таких своїх обов`язків.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшли відзиви на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 та від ОСОБА_3 в яких зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі.

Так, ОСОБА_2 в поданому ним відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що судом першої інстанції враховано всю сукупність доказів, а також вірно встановлено, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків пов`язується не лише з непрацездатністю, а й наявністю такої обов`язкової умови як потреба у матеріальній допомозі. Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що він потребує такої матеріальної допомоги. Окрім того, ОСОБА_2 вважає, що незважаючи на встановлену непрацездатність позивач не втратив можливість працювати.

ОСОБА_3 в своєму відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що позивач не надав суду доказів про потребу в матеріальній допомозі, при цьому отримує щомісячне пенсійне забезпечення. Твердження позивач про необхідність постійного лікування також не підтверджена належними та допустимими доказами, а надані суду лікарські документи за період 2015-2016 року не можуть свідчити про актуальність стану здоров`я позивача на час звернення до суду з позовом.

Не підтвердженими також залишились і твердження позивача, що він щомісячно витрачає кошти на оренду житла та сплату комунальних послуг, оскільки надані суду квитанції та договір оренди житла станом на день звернення до суду з позовом втратили свою актуальність (договір оренди припинений, так як житло орендувалось строком на шість місяців, а надані суду квитанції взагалі не є належними та допустимими доказами, так як платником у них вказано зовсім іншу особу).

Всі інші обставини, що зазначені у відзиві на апеляційну скаргу зводяться до викладу аналогічних обставин, які зазначались ОСОБА_2 і у відзиві на позовну заяву.

На підставі викладеного у відзивах на апеляційну скаргу, відповідачі просять суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є батьком відповідачів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 5).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою:, АДРЕСА_1 (а.с. 3,13).

В грудні 2014 року ОСОБА_1 потрапив до хірургічного відділення Білоцерківської міської лікарні №2 з діагнозом: відмороження пальців ІV ст. обох ступній, кардіоміопатія, ішемічна хвороба серця, а/кардіосклероз, проходив довготривале стаціонарне лікування, що стверджується виписками з історій хвороби позивача (а.с. 6-8).

При повторному огляді, ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності з 28 квітня 2016 року, довічно, по причині загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату. За висновком Білоцерківської МСЕК, ОСОБА_1 може працювати в створених умовах. Наведене підтверджено довідкою МСЕК (а.с.4).

Позивач має пенсійне забезпечення, станом на травень 2021 року його пенсія становить 1769 грн., а сукупний розмір пенсійного забезпечення за період з 01 грудня 2020 року по 31 травня 2021 року, становить 10614 грн. (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_2 має на утриманні двох малолітніх доньок (а.с.41,42).

18 червня 2009 року Білоцерківським міськрайонним судом було встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_2 та ОСОБА_4 з синами було виділено в користування 2 кімнати, а ОСОБА_1 виділено в користування одну окрему кімнату (а.с.44).

В подальшому подружжя ОСОБА_1 та їхні діти продали квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 31 березня 2010 року (а.с.45).

Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду у справі №357/10171/15-ц від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання батька, судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог (а.с.181-183).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, хоч і є непрацездатним, але може працювати, не надав суду доказів понесених витрат на лікування, оренду житла, необхідності в оренді собі житла, тобто не довів, що він потребує матеріальної допомоги. Крім того, суд першої інстанції вважав, що позивач не спростував доводи відповідачів про те, що позивач свого часу не брав участі у вихованні дітей, розпивав алкогольні напої та ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не може повною мірою погодитися з висновками суду першої інстанції в частині мотивів для відмови в задоволенні позову, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Зазначене зобов`язання, що належить до аліментних зобов`язань - це правовідношення, підставою виникнення якого є сукупність таких юридичних фактів: 1) родинний зв`язок батьків і дітей або усиновлення; 2) непрацездатність батьків; 3) потреба батьків у матеріальній допомозі.

Ця сукупність утворює юридичний склад, необхідний і достатній для виникнення аліментного зобов`язання, пов`язаного з утриманням повнолітніми дочкою, сином своїх батьків. За відсутності хоча б одного з наведених фактів зазначене аліментне зобов`язання не виникає.

Матеріалами справи доводиться родинний зв`язок між позивачем та відповідачами, а також непрацездатність позивача внаслідок встановлення другої групи інвалідності, а тому до предмета доказування входила наявність потреби позивача у матеріальні допомозі.

Позивач надав суду докази того, що розмір його щомісячної пенсії становить 1769 грн. Разом із тим, позивач не надав жодного доказу своїх щомісячних витрат. Суд першої інстанції дослідив надані позивачем докази і обґрунтовано виходив з того, що ним не доведено проживання в орендованій квартирі і оплату ним комунальних послуг, оскільки дія договору оренди закінчилась ще у 2017 році. Щодо наданих позивачем трьох квитанцій про оплату комунальних послуг 24.05.2021 року, то вони сплачені платником ОСОБА_6 . Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 є власником квартири, яку орендує позивач, також спростовуються наданим ним доказом, а саме договором оренди від 22.08.2016 р., в якому орендодавцем була зазначена ОСОБА_7 , а не ОСОБА_6 . Отже зазначені докази суд першої інстанції визнав неналежними і недопустимими.

Позивач також не надав суду доказів несення ним інших щомісячних витрат на лікування, харчування та інше. Сам по собі факт непрацездатності батька без доведення того, що він має потребу у матеріальній допомозі, не може бути підставою для стягнення аліментів з дітей на утримання батька.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в тій частині, що позивач не довів належними і допустимими доказами наявність потреби у матеріальній допомозі, а тому позов не підлягав до задоволення.

Разом із тим, судова колегія не погоджується із висновками суду в тій частині, що підставою для відмови у задоволенні позову є також ст. 204 СК України.

Відповідно до ст. 204 СК України дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків.

На доведення цих обставин матеріали справи не містили достатніх доказів. Та обставина, що колишня дружина позивача і матір відповідачів розділила особові рахунки і визначила порядок користування із позивачем квартирою, не може однозначно доводити ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків. Належних і допустимих доказів ухилення позивача від виконання ним батьківських обов`язків матеріали справи не містять. Та обставина, що позивач постійно пиячив і не виконував свої батьківські обов`язки вбачається лише із пояснень відповідачів, які вони надали суду у своїх запереченнях на позов.

Так, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З врахуванням викладеного вище, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного батька.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 83, 89, 367, 369, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного батька змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач

Судді: