ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/8845/19 Номер провадження 22-ц/814/1746/22Головуючий у 1-й інстанції Сугачова О.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2022 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року у складі судді Сугачової О. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у належній позивачеві на праві власності квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 є його сином та у зв`язку із досягненням сином 16-річчя, в жовтні 2005 року він дав свою згоду на реєстрацію у вказаній квартирі, у якій відповідач зареєстрований з 01.12.2005. За весь час реєстрації відповідача у квартирі він не пред`являв претензії щодо оплати комунальних послуг, так як син навчався в школі, потім в інституті, а позивач сплачував аліменти, допомагав матеріально тощо, хоча відповідач не спілкувався з ним та не з`являвся за місцем реєстрації.

Зазначав, що у вересні 2018 року він переніс інсульт, перебував у лікарні та на сьогоднішній час постійно потребує ліків, обстеження та допомоги. Між тим, його син у лікарні не відвідував, самопочуттям та здоров`ям не цікавився, ніякої допомоги ні матеріальної ні моральної не пропонував та не надавав, вимогу сплатити комунальні послуги проігнорував.

Відповідач не користується житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 з дня його реєстрації за цією адресою по теперішній час без поважних причин.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що з боку позивача належним чином не доведені позовні вимоги, а відповідачем підтверджено поважні причини не проживання у спірній квартирі в розумінні положень статті 405 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд не врахував надані ним докази, які були обґрунтовані, а взяв до уваги тільки геолокацію та покази відповідача ОСОБА_2 з його слів, що не є належними доказами його мешкання у спірній квартирі. Відповідач не надав жодного свідчення на підтвердження факту присутності його у квартирі, натомість свідки - сусіди показали, що відповідач ОСОБА_2 ніколи не проживав у спірній квартирі та що вони його взагалі ніколи не бачили.

Вважає, що відповідач навмисне затягував розгляд справи в суді до народження своєї дитини з метою її реєстрації у спірній квартирі, щоб позивач сплачував комунальні послуги не тільки за відповідача, а ще й за його дитину, яку він зареєстрував у той час, коли позовна заява вже була подана до суду.

Вказує, що відповідач разом зі своєю дружиною та новонародженою дитиною проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В належній позивачу квартирі з жовтня 2018 року відповідач не проживав та не міг проживати коли з 19 вересня 2018 року по 29 жовтня 2018 року позивач знаходився у лікарні. В лікарні відповідач його не відвідував, матеріальної допомоги в лікарні та після виписки не надавав, його навідувала знайома ОСОБА_3 , яка забрала його з лікарні додому та на протязі листопада 2018 року знаходилась у нього постійно, а потім приходила двічі на тиждень уранці та ввечері, а у вихідні дні на цілий день до червня 2019 року, допомагала йому по господарству, купувала ліки і продукти харчування. Це свідчить про те, що відповідач не міг мешкати у нього. Також необґрунтовано було відповідачем виклик поліції, бо він не дав до суду протокол зі свідченнями сусідів, що він мешкав у квартирі, а позивач його вигнав. Доводи відповідача, що 22 квітня 2019 року позивач вигнав його з дому нічим не підтверджені.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Голован Я. І. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25.03.2022 № 14/0/9-22 відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено територіальну підсудність судових справ Харківського апеляційного суду Полтавському апеляційному суду.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира загальною площею 43,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 24.01.2003 реєстраційний № НОМЕР_1 , виданого згідно з розпорядженням відділу приватизації житлового фонду Виконавчого комітету Харківської міської ради від 24.01.2003 № 853 (а. с. 10)

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку № 2331 від 02.12.2015, довідок про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.05.2019 та 18.01.2020 у вказаній квартирі зареєстровані з 29.12.1993 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.12.2005 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15.01.2020 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 8, 9).

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом частин першої, четвертої статті 156, частин другої, третьої статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать подружжя, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо зазначені особи перестали бути членами сім`ї власника, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони не втрачають право користуватися жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Нормами статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже, право на користування чужим житлом (сервітут) пов`язане із постійним проживанням особи разом із власником житла, веденням з ним спільного господарства, спільного побуту, що є предметом доказування у справі.

Статтею 406 ЦК України унормовано також питання припинення сервітуту, який припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (пункт 4 частини першої цієї статті).

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом (частити друга, четверта статті 406 ЦК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі, будучи неповнолітнім, за згодою власника квартири позивача ОСОБА_1 , але факту постійного проживання з позивачем, ведення з ним спільного господарства, виконання взаємних прав та обов`язків, що є його процесуальним обов`язком, відповідач по справі не довів і таких обставин судом не встановлено.

Лише реєстрація у житловому приміщенні не є належним доказом проживання відповідача у спірній квартирі, а виклик ним 22.04.2019 працівників патрульної поліції за адресою: АДРЕСА_3 без результатів відповідної перевірки не свідчить про чинення позивачем перешкод у користуванні відповідачем спірним житлом.

Не можуть бути визнані належними та допустимими доказами з огляду на вимоги статей 77, 78 ЦПК України і роздруківка геолокації з електронного ресурсу Google в окремі дні жовтня-грудня 2018 року, січня-квітня 2019 року, надана відповідачем, оскільки не містить індивідуально-визначених ознак пересування саме ОСОБА_2 та не підтверджує його постійного проживання у спірній квартирі.

Доводячи факт не проживання відповідача в належній йому квартирі без поважних причин, позивач послався на свідчення допитаних в судовому засіданні сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які надали пояснення з приводу предмета спору, та при допиті в суді заперечили факт проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі і пояснили, що відповідач батьку матеріально не допомагав, до лікарні, де останній перебував через хвороби, не з`являвся.

Зазначеним доказам всупереч положенням статті 89 ЦПК України суд першої інстанції належної правової оцінки не надав та дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту не проживання відповідача, а відповідачем підтверджено поважні причини не проживання у спірній квартирі у розумінні положень статті 405 ЦК України.

В ході розгляду справи як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді відповідач не довів належними доказами обставин, які свідчать про збереження ним права користування жилим приміщенням у належній позивачеві квартирі та його відсутності за місцем реєстрації з поважних причин, тому за встановлених обставин у зв`язку з його не проживанням у спірній квартирі більше одного року та не підтриманням сімейних відносин із власником квартири він втратив право на житло позивача.

З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з визнанням ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд покладає на відповідача судові витрати по справі.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року - скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 152,60 грн понесеного судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна