Справа № 758/6127/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2022 року

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Рибалка Ю. В.,

за участю секретаря судового засідання - Кужелєвої Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності за набувальною давністю на кв. АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що з 1994 року і по даний час володіння цією квартирою є добросовісним, відкритим та безперервним, а також на оплату комунальних платежів за неї.

Справа перебувала у провадженні судді Подільського районного суду м. Києва Рибалки Ю.В.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30.08.2021 справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у ній.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва 18.01.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовільнити.

Від відповідача до суду надійшов відзив із запереченням проти позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням викладеного, ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті.

Вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

До Подільського районного суду м. Києва подана позовна заява Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_4 , спільного сина ОСОБА_5 та до позивача ОСОБА_1 про виселення з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (справа № 758/16511/18). Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 06.07.2021, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.12.2021, позов задоволено, виселено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . ОСОБА_1 зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом про визнання за позивачем права власності на житло за набувальною давністю.

Позивач посилався на те, що користуюся більше 10 років спірною квартирою добросовісно, про що свідчить доповідна записка начальника ЖЕКу-802 від 08.06.1994 р., якою була дана згода на прохання матері дружини позивача - ОСОБА_6 - про дозвіл на користування її дочкою - ОСОБА_4 з чоловіком (тобто з позивачем- ОСОБА_1 ) спірною квартирою АДРЕСА_1 .

Після народження спільного сина ОСОБА_5 у серпні1994 року він став разом з позивачем проживати у цієї квартирі.

Розрахункова книжка на оплату за квартиру, комунальні та інші послуги спочатку виписана на 1998/1999 роки на ОСОБА_4 на особистий рахунок № НОМЕР_1 на спірну кв. АДРЕСА_1 .

Продовжуючи проживати у цієї квартирі, позивач на своє ім`я у 2009 році оформив технічний паспорт на цю квартиру.

На сьогоднішній день позивач продовжує проживати у вказаній квартирі сам, так як з дружиною у 2013 році їх шлюб було розірвано. Позивач посилався на те, що добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт, оскільки завжди проживає там; оплачує усі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності вказаної квартири. Цей факт підтверджується копіями квитанцій про оплату комунальних платежів, що додані до позову.

На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у позивача немає, тобто вона знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном.

Згідно ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Жилі приміщення, що надаються народним депутатам України на період їх роботи на постійній основі у Верховній Раді України, включаються до числа службових і виключаються з їх числа за рішенням Верховної Ради України за поданням Комісії Верховної Ради України з питань Регламенту, депутатської етики та забезпечення діяльності депутатів.

Згідно ст. 328 ЦК України, 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно ст. 344 ЦК України, 1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18, «Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі N 755/16913/16-ц.)».

Будь-яких конкретних правових доказів, які б свідчили, що позивач при заволодінні майном не знав і не повинен був знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності та що спірна квартира не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно або що спірна квартира придбана добросовісним набувачем і у витребуванні цієї квартири власнику було відмовлено, сторона позивача суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю. В. Рибалка