П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року

м. Рівне

Справа № 569/4170/21

Провадження № 22-ц/4815/740/22

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Галінська В.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини)

у м. Рівне Рівненської області

17 лютого 2022 року без фіксації перебігу судового

засідання звукозаписуючими засобами в зв`язку з неявкою сторін

Повний текст рішення складено: 23 лютого 2022 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

за участі: сторін і представника відповідача адвоката Барилюк Алли Іванівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності на майно як на частку в спільній сумісній власності. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що протягом часу з 1990 року по 28 лютого 2020 року вона разом з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права і обов`язки. Також вони разом відпочивали в Україні та Іспанії, утримували одне одного у випадку хвороби, спільно витрачали кошти, а саме придбали квартиру та інші необхідні в побуті речі.

Спочатку мешкали у АДРЕСА_1 разом з батьками позивача, а з 2012 року у придбаній за спільні грошові кошти квартирі АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, в зв`язку з чим відкрилася спадщина на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . При цьому зазначала, що його поховання здійснила самостійно власними коштами.

Щодо відповідача, то він є рідним братом ОСОБА_3 , а тому і його спадкоємцем.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбних відносин з ОСОБА_3 у період з 01 січня 2004 року по 28 лютого 2020 року.

ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні решти позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 840 гривень понесеного судового збору.

На рішення суду сторонами подано апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенні норм процесуального права, просила скасувати його та прийняти постанову про задоволення позову повністю.

Обґрунтовуючи її, покликалася на відсутність мотивування при ухваленні рішення в частині відмови у вимогах про визнання іншого майна, яке було придбане ОСОБА_3 і ОСОБА_1 під час спільного проживання однією сім`єю, про виключення зі спадкового майна 1/2 частини майна у спільній сумісній власності та про визнання права власності на Ѕ частину майна за позивачем.

Заявник звертала увагу на те, що всупереч правилам ст.ст. 60, 74 СК України, ст. 1226 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" суд, знехтувавши наявними доказами про ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, спільного харчування, придбання майна в інтересах сім`ї, ремонту квартири та надання взаємної допомоги, задовольнив лише вимогу про встановлення факту спільного проживання. Між тим, не було враховано висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, які збігаються із спірними правовідносинами.

З приводу вимоги про зміну черговості права спадкування, то вважала, що позов у цій частині є доведеним та обґрунтованим, оскільки спадкодавець мав похилий вік, вона тривалий час матеріально забезпечувала сім`ю, сплачувала комунальні послуги за квартиру, купувала особисті речі та одяг, продукти харчування, медикаменти та надавала ОСОБА_3 допомогу. При цьому її опіка над ОСОБА_3 полягала у простій постійній допомозі (прибирання квартири, приготування їжі, прання речей, організація спільного відпочинку тощо). Щодо безпорадного стану, то вказувала, що його тривалість склала три дні перед смертю ОСОБА_3 , що відповідає ч. 2 ст. 1259 ЦК України, яка не передбачає строку перебування спадкодавця у безпорадному стані.

У поданому відзиві ОСОБА_2 , вважаючи рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2022 року в частині відмови в позові законним і обґрунтованим, просив залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

ОСОБА_2 на обґрунтування апеляційної скарги зазначалося про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Вважав, що судом залишено без уваги правові висновки постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц, де передбачено, що положення ст. 74 СК України не застосовуються до відносин фактичного подружжя до 01 січня 2004 року, адже Кодекс про шлюб і сім`ю України такого поняття і подібних норм не містив.

Крім того, суд, задовольняючи позов у частині встановлення факту проживання позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу, послався на показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що не є достатніми доказами у розумінні ст. 3 СК України щодо визначення сім`ї. Більше того, зазначені свідчення спростували в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Також залишено без уваги постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19. Правовий висновок у цій постанові заборонив використання показань свідків та спільних фотографій як єдиної підстави для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

З наведених міркувань просив скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про відмову у позові ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із часткової доведеності та обґрунтованості вимог, оскільки оціненими в їх сукупності наданими доказами встановлено, що протягом часу з 01 січня 2004 року по 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Щодо позову в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, зміну черговості одержання права на спадкування, визнання права власності на майно як на частку у спільній сумісній власності, то суд не погодився із доводами ОСОБА_1 . При цьому взято до уваги, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана 24 лютого 1998 року ОСОБА_3 за власні кошти, тобто не є об`єктом права спільної сумісної власності і Ѕ її частина не може бути власністю позивача. Зміна черговості права на спадкування пов`язана із необхідністю здійснення опіки над спадкодавцем, матеріальним забезпеченням спадкодавця, наданням спадкодавцю іншої допомоги, а саме прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири, тривалим часом здійснення наведених дій та безпорадним станом спадкодавця, а оскільки позивачем не доведено існування вказаних обставин, тому вимогу про це визнано необґрунтованою. З цих міркувань відмовлено і в задоволенні вимоги про визнання права власності на майно як на частку у спільній сумісній власності.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Як з`ясовано судом, 24 лютого 1998 року ОСОБА_12 продав, а ОСОБА_3 купив однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 30, 0 м2, житловою 16, 9 м2, про що тоді ж між ними укладено відповідний договір, який посвідчений державним нотаріусом Першої Рівненської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №2-588.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що сторонами не заперечується і підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Вбачається, що замовником організації та проведення його поховання на підставі відповідного договору-замовлення СК №000579 від 01 березня 2020 року була ОСОБА_1

10 березня 2020 року позивач подала приватному нотаріусу Рівненського міського нотаріального округу Діановій О.Л. заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

З довідки №13839 від 10 березня 2020 року, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Рівне, видно, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований у АДРЕСА_3 , з 01 квітня 1998 року по 10 березня 2020 року, як підставу для зняття з реєстрації наведено його смерть.

За змістом декларації №0001-Е02Т-7700 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 28.02.2020, адресою фактичного проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 , а довіреною особою для повідомлення в разі настання екстреного випадку з пацієнтом зазначено ОСОБА_3 .

Як установлено довідкою №17 від 02 червня 2021 року, виданої Рівненським обласним навчально-реабілітаційним центром, позивач з 11 листопада 1991 року і по час видачі довідки працювала на посаді вихователя в Комунальному закладі "Рівненський обласний навчально-реабілітаційний центр" Рівненської обласної ради.

За довідкою про доходи ОСОБА_1 №11 від 22 червня 2021 року розмір її доходів за час із 01 січня 2011 року по 31 травня 2021 року складав 1 201 703, 02 гривні.

З пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , що видане Пенсійним фондом України, вбачається, що ОСОБА_3 з 15 червня 2016 року перебував на пенсії за віком.

У наданих копіях листів, що відправлені позивачу ОСОБА_13 протягом часу з 2013 року по 2016 рік на адресу: АДРЕСА_3 , отримувачами зазначалися ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .

З показань свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 певний час проживали разом, вели спільне господарство і побут, мали спільний бюджет, разом відпочивали і відвідували гостей.

Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З роз`яснень абз. першого пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" видно, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України. При цьому зауважено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та

обов`язки.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Норма статті 1 Закону України "про Всеукраїнський перепис населення" вказує, що домогосподарство сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Приходячи до переконання про доведеність факту проживання позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом часу з 01 січня 2004 року по день його смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом попередньої інстанції дано правильну правову оцінку представленим доказам у їх сукупності. При цьому взято до уваги, що хоча вони і проживали разом з 1997 року, однак цей факт має юридичне значення лише з дня набрання Сімейним кодексом України чинності, а саме з 01 січня 2004 року.

Тобто оскаржуване рішення про встановлення факту проживання позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю без шлюбу протягом часу з 01 січня 2004 року по 28 лютого 2020 року ухвалено з додержанням вимог закону та обставин справи. Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про незаконність рішення суду першої інстанції в цій частині не заслуговують на увагу і є необґрунтованими.

Щодо спірних відносин з приводу визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_2 та іншого майна, придбаного ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , виключення Ѕ частини спільної сумісної власності зі складу спадкового майна та визнання за позивачем права власності на цю частку, а також зміну черговості одержання права на спадкування на майно ОСОБА_3 та визнання позивача спадкоємцем першої черги, то судом першої інстанції правильно враховано таке.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що дані у пункті 12 постанови від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", вбачається, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім№єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР та з урахуванням прутку 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин, роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України "Про власність", стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, ст. 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність") тощо.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про власність" в редакції, яка діяла на час виникнення спірних відносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Тому суд обґрунтовано звернув увагу на те, що сам по собі факт спільного проживання позивача і ОСОБА_3 не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожним із учасників. Частка ж у такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного з них, у т.ч. за рахунок майна, набутого одним з них, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) цього майна. Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з учасників, то частка у майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Лише у разі встановлення цих фактів та обставин правила ч. 1 ст. 24 КпШС України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим з дотриманням роз`яснень, що містяться у постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" і від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист парва приватної власності".

Як встановлено, ОСОБА_1 не надано об`єктивних і переконливих доказів про те, що квартира АДРЕСА_2 придбана нею та ОСОБА_3 внаслідок спільної праці. Сама по собі та обставина, що постійне працевлаштування і наявність високої заробітної платні, на яку посилається позивач, не є доказом про участь ОСОБА_1 у придбанні майна та розміру такої участі. Самі ж по собі показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_16 по спільну участь позивача і ОСОБА_3 у ремонті квартири, купівлі будівельних матеріалів, меблів, облаштуванні її не підтверджують доводів ОСОБА_1 про це.

Отже, спірна квартира придбана ОСОБА_3 одноособово 24 лютого 1998 року, тобто це майно не є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому доводи ОСОБА_1 про те, що їй належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 не є обґрунтованими.

Щодо іншого спірного майна, то воно позивачем не конкретизоване, не визначене індивідуальними і родовими ознаками та не зазначено дату і вартість його придбання, а, отже, вимога ОСОБА_1 про визнання права власності за нею на Ѕ цього майна правильно судом залишена без задоволення.

Так само правильно судом спростовано і доводи позивача про обґрунтованість вимоги щодо зміни черговості одержання спадкоємцем за законом права на спадкування.

Так, ОСОБА_1 є спадкоємцем четвертої черги на спадкування за законом з огляду на те, що вона проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю понад п`ять років до дня смерті спадкодавця і не була на той час зареєстрована в іншому шлюбі з іншим чоловіком.

Між тим, спадкоємцем другої черги за законом є відповідач, оскільки він є рідним братом спадкодавця і прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подання відповідної заяви 10 березня 2020 року до Першої Рівненської державної нотаріальної контори.

Згідно зі ст.ст. 1258, 1259, 1262, 1264 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як зауважено судом з урахуванням висновків Верховного Суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі №592/1045/18-ц, від 01 березня 2021 року у справі №233/5990/18, від 25 березня 2021 року у справі №195/707/19-ц, від 22 квітня 2021 року у справі №331/6453/18, підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1.) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами тощо); 2.) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3.) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4.) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5.) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність усіх п`яти вказаних обставин.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Норми статей 12, 81 ЦПК України вказують, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів про наявність сукупності обставин, з якими закон пов`язує право зміни черговості на спадкування, а саме здійснення опіки над спадкодавцем, матеріальне забезпечення його та надання будь-якої іншої допомоги, що має матеріалізоване вираження, тривалий час здійснення цих дій, а також безпорадний стан спадкодавця, тому у задоволенні вимоги про зміну черговості одержання права на спадщину з визнанням спадкоємцем першої черги за законом обґрунтовано відмовлено.

Тому повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин з приводу встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу до застосування підлягали норми матеріального права, на яких наполягала позивач, а в решті запропоновані нею вимоги закону не регулюють спірних прав і обов`язків, суд обґрунтовано задовольнив позов частково.

Щодо аргументів ОСОБА_1 про залишення судом без уваги наданими доказами, якими підтверджуються її вимоги, то вони спростовуються правильністю висновків суду про відмову в цій частині позову.

Так само не можна погодитися і з її доводами про неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі №6-148цс12, оскільки стосуються не подібних зі спірними, а інших правовідносин.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 січня 2020 року у справі №546/912/16-ц, де передбачено, що положення ст. 74 СК України не застосовуються до відносин фактичного подружжя до 01 січня 2004 року, адже Кодекс про шлюб і сім`ю України такого поняття і подібних норм не містив. Так, при вирішенні спірних правовідносин цей правовий висновок Верховного Суду було враховано, внаслідок чого час, який має юридичне значення при вирішенні правовідносин, для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу визначено із 01 січня 2004 року по 28 лютого 2020 року, а не з березня 1990 року як вимагала позивач.

Решта доводів апеляційних скарг є необґрунтованими, а тому колегією суддів відхилено.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є ухвалення його судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 лютого 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 12.07.2022

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С.Шимків