Справа № 463/4859/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1143/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року м.Львів

Справа № 463/4859/21

Провадження № 22ц/811/1143/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 16 травня 2022 року у складі судді Стрепка Н.Л., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку квартири, стягнення вартості частини квартири та визнання права власності на частку квартири ,-

встановив:

28 квітня 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою. Свої вимоги мотивує тим, що йому, його брату ОСОБА_1 та їх матері ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 9 лютого 2006 року на праві спільної сумісної власності належала квартири АДРЕСА_1 . Квартира складається з трьох житлових кімнат (19,9 кв.м, 11,3 кв.м, 27,1 кв.м), кухні площею 5,40 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв.м, коридору площею 4,8 кв.м, комірки площею 3,7 кв.м, балкона площею 0,8 кв.м та підвалу площею 26,2 кв.м; загальна площа квартири становить 75,9 кв.м, житлова - 58,3 кв.м. 5 вересня 2018 року на прохання відповідача договором про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. за реєстровим № 1712, визначено ідеальні частки у спільній сумісній власності (по 1/3 частці за кожним із співвласників). Співвласники зареєстровані у спірній квартирі. В квартирі проживала лише їх мама - ОСОБА_4 , оскільки вона бажала проживати одна. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після смерті матері відповідач змінив замок у вхідних дверях квартири та заселив орендарів. Позивач вважає, що відповідач позбавив його можливості користуватися належним йому майном. Отримані кошти від здачі в оренду спірної квартири відповідач привласнює. Вказує, що з метою врегулювання даного спору неодноразово намагався порозмовляти з відповідачем, однак останній стверджує, що є повноправним власником квартири, оскільки отримав від матері в дарунок 1/3 частину спірної квартири, а оскільки частка позивача незначна, відтак він на думку відповідача не має права на користування спірною квартирою. Також зазначає, що після неодноразових неправомірних дій відповідача звертався в правоохоронні органи з метою вирішення даного спору, його звернення працівниками правоохоронних органів були розглянуті, однак оскільки дані обставини носять цивільно-правовий характер, йому рекомендували для вирішення даного питання звернутися до суду. З твердженням та поведінкою відповідача позивач незгідний, оскільки є власником 1/3 частини спірної квартири, що від загальної площі квартири складає 25,3 кв.м, окрім того частка в даній квартирі є єдиним його житлом, в якому він хоче проживати. Оскільки квартира АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат, вважає, що є можливість встановити порядок користування нею з врахуванням належної йому 1/3 частини спірної квартири шляхом виділення йому у користування житлової кімнати, позначеної на плані під № 4-5 площею 11,3 кв.м, а відповідачу - житлової кімнати, позначеної на плані № 4-7 площею 27,1 кв.м, та комірки, позначеної на плані під № 4-6 площею 3,7 кв.м, балкону, позначеного на плані під № 4-8, площею 0,8 кв.м; залишивши в спільному користуванні житлову кімнату, позначену на плані під № 4-4, площею 19,9 кв.м (для можливості доступу позивача в кімнату, позначену на плані № 5, площею 11,3 кв.м), кухню, позначену на плані під № 4-3, площею 5,4 кв.м, ванну кімнату, позначену на плані під № 4-2, площею 2,9 кв.м, коридор, позначений на плані під № 4-1, площею 4,8 кв.м, а також підвал, позначений на плані під № 1, площею 26,2 кв.м, який не входить в загальну площу квартири, однак є у спільному користуванні співвласників квартири незалежно від належної їм частки.

3 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 5 вересня 2018 року між ними укладено договір про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності, відповідно до якого кожному із співвласників належить 1/3 частина квартири. 27 вересня 2018 року ОСОБА_4 подарувала йому належну їй 1/3 частину вказаної квартири. Тепер він є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_3 є власником 1/3 частини цієї квартири. Вказує, що загальна площа квартири становить 75,9 кв.м, житлова - 58,3 кв.м. З трьох кімнат у квартирі одна є прохідною. До квартири належить підвал площею 26,2 кв.м. Оскільки, на частку відповідача припадає 25,3 кв.м, то спірна квартира на його думку є неподільною, адже вона знаходиться в багатоквартирному будинку і її неможливо поділити на дві окремі квартири з самостійними житловими (житлова кімната) та допоміжними (кухня, коридор, санвузол) приміщеннями, площі яких би відповідали часткам співвласників. Що стосується спільного володіння та користування квартирою, то таке на його думку є неможливим, оскільки відповідач разом із своєю сім`єю тривалий час не проживає в спірній квартирі. Володіння і користування квартирою передбачає проживання у ній, а між позивачем та сім`єю відповідача склались непрості відносини і їх спільне проживання є неможливим. Також зазначає, що ОСОБА_3 є забезпечений житлом, адже як останній сам зазначає в первісній позовній заяві, він проживає в будинку АДРЕСА_2 , який зареєстрований за дружиною відповідача - ОСОБА_5 та набутий ними у шлюбі. ОСОБА_3 вже тривалий час не проживає у спірній квартирі і таке припинення права на частку не завдасть істотної шкоди його інтересам. Оскільки відповідач добровільно відмовляється припинити своє право на частку у спільному майні за відповідну компенсацію, то позивач змушений вирішувати це питання в судовому порядку. Просить припинити право ОСОБА_3 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 ; стягнути з нього ( ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_3 вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , внесену позивачем на депозитний рахунок суду; визнати за ним ( ОСОБА_1 ) право власності на 1/3 частину спірної квартири.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2022 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділено ОСОБА_3 в користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4-5, площею 11,3 кв.м; виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату, позначену на плані під № 4-7, площею 27,1 кв.м, комірку, позначену на плані під № 4-6, площею 3,7 кв.м, балкон, позначений на плані під № 4-8, площею 0,8 кв.м; в спільному користуванні сторін залишено житлову кімнату, позначену на плані під № 4-4, площею 19,9 кв.м (для можливості доступу ОСОБА_3 в кімнату, позначену на плані № 5, площею 11,3 кв.м.), кухню, позначену на плані під № 4-3, площею 5,4 кв.м, ванну кімнату позначену на плані під № 4-2, площею 2,9 кв.м, коридор, позначений на плані під № 4-1, площею 4,8 кв.м, підвал, позначений на плані під № 1, площею 26,2 кв.м. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в результаті неповного з`ясування судом обставин справи та недоведеністю обставин, що мають значення для справи. Посилаючись на доводи зустрічної позовної заяви, просить рішення скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити,

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що сторони у справі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що визнається ними та підтверджується свідоцтвом про право власності на цю квартиру № НОМЕР_1 від 9 лютого 2006 року, витягом про реєстрацію права власності на майно № 10554152 від 4 травня 2006 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136709132 від 5 вересня 2018 року, договором про визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності від 5 вересня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Н.С. за реєстровим № 1712. ОСОБА_3 належить 1/3 частка у квартирі, ОСОБА_1 - 2/3.

Спірна квартира має загальну площу 75,9 кв.м та житлову - 58,3 кв.м; складається з трьох житлових кімнат площею: 19,9 кв.м, 11,3 кв.м, 27,1 кв.м; кухні площею 5,40 кв.м, ванної кімнати площею 2,9 кв.м, коридору площею 4,8 кв.м, комірки площею 3,7 кв.м, балкона площею 0,8 кв.м та підвалу площею 26,2 кв.м, що стверджується правовстановлюючими документами та технічним паспортом квартири. Кімната площею 19,9 кв.м є прохідною, входи до інших кімнат здійснюються з неї.

З висновку експерта №39/21 від 9 серпня 2021 року вбачається, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 , на дату проведення дослідження становить 1 673 800 грн. Відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити співвласникам 1/3 та 2/3 ідеальні частки у зазначеній квартирі технічно неможливо.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Судом встановлено, що частка ОСОБА_3 становить 1/3 в спірній квартирі, що не може бути визначена як незначна.

Належних і допустимих доказів про наявність у власності ОСОБА_3 іншого нерухомого майна сторонами суду не надано. Не можна вважати такими погосподарські книги щодо будинковолодіння АДРЕСА_2 , оскільки з них вбачається, що власником такого є ОСОБА_5 . Хоча вказаний будинок і набуто останньою під час перебування в шлюбі з ОСОБА_3 і ним вказана обставина визнана в судовому засіданні, однак не можна вважати вказаний об`єкт як такий, що належить на праві спільної сумісної власності подружжю, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_3 повідомив, що на такий не претендує, а вважає його власністю ОСОБА_5 . Сторона відповідача по первісному позову не заявляла клопотання про допит ОСОБА_5 в якості свідка щодо з`ясування зазначених обставин, а відтак доводи ОСОБА_3 нічим не спростовані.

Спірна квартира є неподільною, що стверджується висновком експерта №39/21 від 9 серпня 2021 року, відтак наявна обставина визначена пунктом другим частини першої статті 365 КК України.

Щодо можливості спільного володіння та користування, то суд відзначає наступне.

На даний момент сторони спільно володіють спірною квартирою та тривалий час до виникнення спору в суді також нею володіли. Конструкція пункту третього частини першої статті 365 КК України визначає необхідність двох умов, а саме володіння та користування. А тому слід визначити в судовому порядку можливість спільного користування квартирою сторонами у справі.

Судовим розглядом встановлено, що сторони не проживають тривалий час в спірній квартирі, така здавалась в оренду, що ними визнавалось в судовому засіданні та підтверджено показами свідків. Відтак, на момент звернення з зустрічним позовом, будь-яких перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_1 ОСОБА_3 не здійснював, належних і допустимих доказів протилежного сторона відповідача в порушення положень статті 81 ЦПК України суду не надала.

Суд не може погодитись з доводами ОСОБА_1 , що припинення права власності на частку в спірній квартирі ОСОБА_3 не завдасть істотної шкоди інтересам останнього, оскільки належних і допустимих доказів наявності у нього іншого нерухомого майна в порушення вимог статті 81 ЦПК України не надано, як і не надано доказів можливості придбати ОСОБА_3 іншого нерухомого майна за вартість частки в спірній квартирі. Та обставина, що ОСОБА_3 не проживає в спірній квартирі само по собі не є підставою для висновку про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено.

Щодо вирішення первісного позову суд прийшов до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 доступу до спірної квартири не має, що відповідачем ОСОБА_1 не заперечується, доказів протилежного не надано. Крім того, обставиною, що додатково свідчить про неможливість ОСОБА_3 користуватись спірною квартирою також є пред`явлення зустрічного позову.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

З посиланням на вимоги статті 141 ЦПК України суд першої інстанції ухвалив стягнути з ОСОБА_1 понесені ОСОБА_3 судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становлять 908 грн. судового збору, оскільки суд прийшов до переконання про задоволення первісного позову, а в задоволені зустрічного відмовив.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України, частинами першою і другою статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 цього Кодексу передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками, відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних на праві власності кожному із співвласників.

За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Хоч при встановленні порядку спільного користування квартирою критерій необхідності виділення у користування кожному із співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим, але суд має виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Верховний Суд вказує, що при цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (постанова від 3 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц).

Відповідно до частин першої і другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою і вони можуть домовитися про порядок володіння та користування спільним майном. При відсутності можливості добровільно встановити порядок користування спільним майном, порядок користування може встановити суд. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 641/3624/16-ц.

Згідно з частинами першою і другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі; частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Норма жилої площі в встановлюється в розмірі 13,65 кв.м на одну особу (ст.47 ЖК України).

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що в силу статті 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім`ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім`ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спірна квартира має загальну площу 75,9 кв.м та житлову площу 58,3 кв.м. Квартира складається з трьох житлових кімнат площею 11,3 кв.м, 27,1 кв.м та 19,9 кв.м. Співвласнику 1/3 частки квартири ОСОБА_3 належить 19,43 кв.м житлової площі, співвласнику 2/3 часток цієї квартири ОСОБА_1 належить 38,87 кв.м житлової площі.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зокрема, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам громадян, інтересам суспільства.

Встановлення порядку користування спірною квартирою за запропонованим ОСОБА_3 варіантом призведе до погіршення житлових прав обох співвласників. Зокрема, відступлення від розміру житлової площі, яка припадає на ОСОБА_1 в бік зменшення становить 11,77 кв.м (38,87-27,1), на що він своєї згоди не надає. Інші варіанти встановлення порядку користування співвласниками спірною квартирою відсутні.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою за запропонованим ним варіантом належить відмовити, оскільки матиме місце відступлення від розміру житлової площі, що припадає на відповідача ОСОБА_1 в сторону зменшення на 11,77 кв.м, що не є незначним.

Ураховуючи, що встановлений судом першої інстанції порядок користування співвласниками квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб, у задоволенні позовних вимог за первісним позовом належить відмовити. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2018 року по справі 756/9713/16-ц.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення порядку користування квартирою, колегія суддів не приймає до уваги доводи ОСОБА_3 , що йому чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки ОСОБА_1 це заперечує і такі не підтверджені належними і допустимими доказами; вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю ОСОБА_3 не заявляв.

Відповідно до частини першої статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Для припинення права на частку в майні на підставі позову інших співвласників достатньо наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій статті 365 ЦК України обставин (зокрема, в пунктах 1-3).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у якій зазначено, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника; та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-68цс12.

Є встановленим, що ОСОБА_3 прописаний у спірній квартирі 5 лютого 1975 року. З 9 жовтня 1982 року він перебуває в шлюбі з ОСОБА_6 . Зазначене вбачається із відміток у паспорті ОСОБА_3 , довідки Давидівської сільської ради і ним не заперечується.

Рішенням Виконавчого комітету Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області №91 від 28 жовтня 1999 року доручено ЛОДКБТІ та ЕО оформити право власності та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_5 (дружині ОСОБА_3 ) на житловий будинок в АДРЕСА_2 та провести державну реєстрацію зазначеного об`єкта.

Відповідно до довідки Звенигородської сільської ради від 17 грудня 1999 року №2787 згідно господарських книг цієї сільської ради будинковолодіння АДРЕСА_2 (зараз будинок АДРЕСА_2 ) рахується за ОСОБА_5

10 травня 2000 року ЛОДКБТІ та ЕО видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на зазначений будинок та проведено реєстрацію такого.

Виходячи із положень статті 16 Закону України «Про власність, статті 22 КпШС України, чинних на час набуття у власність ОСОБА_5 житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містять стаття 368 ЦК України та стаття 60 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Докази про розірвання шлюбу ОСОБА_3 або перебування зазначеного будинку в особистій приватній власності його дружини відсутні.

Належить зробити висновок, що зазначений будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки зазначене презюмується і не спростовано, зокрема, поясненням ОСОБА_3 на те, що він не претендує на зазначений будинок. ОСОБА_3 проживає із сім`єю у зазначеному будинку без реєстрації, чого він не заперечує.

Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Поділ спірної квартири між співвласниками 1/3 та 2/3 часток технічно неможливий, що стверджується висновком експерта № 39/21 від 9 серпня 2021 року.

Із загальної площі квартири 75,9 кв.м. на частку відповідача за зустрічним позовом припадає 25,3 кв.м. Квартира знаходиться в багатоквартирному будинку, є неподільною, оскільки її неможливо поділити на дві окремі квартири з самостійними житловими (житлова кімната) та допоміжними (кухня, коридор, санвузол) приміщеннями, площі яких би відповідали часткам співвласників. Це вбачається із висновку експерта №39/21 від 9 серпня 2021 року.

Поняття «незначна частка» є оціночним, тому при вирішенні спору в судовому порядку необхідно враховувати співвідношення вартості всього майна, розміру часток кожного. Із висновку експерта № 39/21 від 9 серпня 2021 року вбачається, що ринкова вартість спірної квартири становить 1 673 800 грн. Докази про іншу вартість квартири не надані.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

21 січня 2022 року ОСОБА_1 вніс кошти на депозитний рахунок суду, які відповідають вартості 1/3 частки спірної квартири (557 933,40 грн.). Розмір цих коштів відповідає реальній ринковій вартості 1/3 частки квартири, за такі кошти цілком реально придбати інше житло як станом на час їх внесення на депозитний рахунок суду, так і на даний час.

Спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим через їх неприязні стосунки, чого вони не заперечують.

Співвласники квартири не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство, докази того, що ОСОБА_3 бере участь у витратах, яких потребує утримання майна, несе витрати зі сплати житлово-комунальних послуг, відсутні. Тому можна стверджувати про неможливість спільного володіння та користування майном.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19 (провадження № 61-4489св21) зроблено наступний висновок: «Неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї».

У постанові Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок «Тлумачення пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України свідчить, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

З урахуванням встановленого, закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд прийшов до висновку, що виділ часток співвласників у спірній квартирі є неможливим, ОСОБА_3 не користується цим майном і його позиція про наявність перешкод у цьому належно не доведена, з позовом про усунення перешкод при наявності таких він не звертався; наявність іншого житла у ОСОБА_1 не доведена, інший співвласник ( ОСОБА_1 ), який володіє і користується спірною квартирою, сплачує вартість частки, про що свідчить внесення ним коштів на депозитний рахунок суду; колегія суддів прийшла до висновку, що зустрічний позов належить задовольнити. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 766/18974/18 (провадження № 61-6657св21).

Колегія суддів враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача за зустрічним позовом і в разі її відчуження відповідачу буде завдано значної шкоди, зокрема позбавить житла, та прийшла до висновку, що право ОСОБА_3 на належну йому частку у спірній квартирі належить припинити та стягнути із ОСОБА_1 вартість цієї частки за рахунок внесених останнім коштів на депозитний рахунок суду з визнанням за ним права власності на цю частку квартири.

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від16 травня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом виділення ОСОБА_3 у користування житлової кімнати під літерою 4-5 площею 11,3 кв.м, виділення ОСОБА_1 у користування житлової кімнати під літерою 4-7 площею 27,1 кв.м, комірки під літерою 4-6 площею 3,7 кв.м, балкону під літерою 4-8 площею 0,8 кв.м; залишення у спільному користуванні сторін житлової кімнати під літерою 4-4 площею 19,9 кв.м, кухні під літерою 4-3 площею 5,4 кв.м, ванної кімнати під літерою 4-2 площею 2,90 кв.м, коридора під літерою 4-1 площею 4,80 кв.м та підвалу під № 1 площею 26,2 кв.м.

Зустрічний позов задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) в користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: 81156, с. Звенигород Львівського району Львівської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) вартість 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 557 933, 33 грн. (п`ятсот п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять три грн. 33 коп.) з транзитного рахунка НОМЕР_4 , внесених ОСОБА_1 21 січня 2022 року згідно квитанції №ПН831, Код платника - , Банк платника - Відділення вул. Сахарова, 78 АТ КРЕДОБАНК у м. Львові 79026, Львівська область, м. Львів, вул. Сахарова, 78; Отримувач ТЕРИТОРІАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ СУД; Код отримувача 26306742; Банк отримувача - ДЕРЖКАЗНАЧЕЙСЬКА СЛУЖБА УКРАЇНИ, М. КИЇВ; Загальна сума - п`ятсот п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять три гривні 40 копійок); Призначення платежу - Внесення коштів на депозитний рах. Личаківського р-н суду м. Львова зг. ухвали у спр№463/4859/21 від 02.12.2021р від ОСОБА_7 , пасп. КС 806245.; Додаткові реквізити - Транзитний рахунок НОМЕР_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 2 серпня 2022 року.

Головуючий

Судді