КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ _______________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/1267/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2022 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Товариство з додатковою відповідальністю «ОДІСЕЙ-БМУ-11»

до ОСОБА_2

про розірвання договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» 21.10.2021 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно №О-Г-14к від 23.08.2017 року.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що між сторонами було укладено спірний договір, за умовами якого ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» зобов`язалось побудувати об`єкт будівництва та передати покупцю майнові права на нерухоме майно квартиру в натурі після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, а покупець сплатити договірну ціну та прийняти квартиру, характеристики якої наведені в п.3.2 договору, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що відповідачем на виконання умов спірного договору належним чином було сплачено вартість майнових прав на квартиру.

15.01.2020 року зазначений об`єкт будівництва було введено в експлуатацію, за наслідком чого позивачем було проінформовано відповідача про необхідність у відповідності до вимог п.6.1 договору, з`явитись до офісу позивача та підписати акт приймання-передавання майнових прав на квартиру.

Однак, як стверджує позивач, відповідач по цей час усіляко ухиляється від вчинення дій з підписання акту приймання-передавання, за наслідком чого позивачем повідомлялось відповідача, що у разі продовження таких дій, поведінка відповідача буде розцінена, як ухилення від виконання умов договору, за наслідком чого позивачем буде ініційоване питання щодо розірвання договору.

З підстав, ігнорування відповідачем вимог позивача, останній звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.11.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

16.02.2022 року до суду надійшов від представника відповідача відзив на позовну заяву, в якому останній просить суд відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

В обґрунтування заперечень проти позову, представник відповідача стверджує, що відповідач офіційно дізнався про введення об`єкту будівництва в експлуатацію, лише під час підготовки адвокатом позовної заяви. Натомість, з неофіційної інформації, після неодноразового порушення позивачем умов договору купівлі-продажу майнових прав зі строків будівництва, відповідачеві у лютому 2021 року стало відомо про нібито зданий будинок в експлуатацію. За наслідком отриманої інформації, ОСОБА_4 здійснивши огляд квартири, виявив багато численні недоліки та порушення будівельних норм, що стало приводом для відповідних звернень останнього на ім`я позивача.

Як стверджує представник, в діях ОСОБА_4 відсутні ознаки ухилення від підписання акту-приймання передачі, що підтверджується неодноразовими зверненнями останнього на адресу позивача про підписання акту приймання-передачі, акту виявлених недоліків у квартирі, про допуск до квартири, разом з тим, ОСОБА_2 заявлені вимоги до позивача про усунення недоліків будівництва та їх засвідчення.

За наслідком викладеного, представник відповідача вважає позов необґрунтованим та безпідставним.

24.05.2022 року судом було ухвалено прийняти відзив на позовну заяву до розгляду та долучити до матеріалів справи.

12.04.2022 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення до позову, в яких посилався на те, що спірний договір може бути розірвано на підставі ст. 651, 689, 690 ЦК України. Також представник вказує, що внаслідок дій відповідача з неотримання акту приймання-передачі майнових прав на нерухоме майно та подальшої не реєстрації права власності на нерухоме майно, на адресу ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» від експлуатаційної компанії постійно надходять нарахування за утримання майна, не отриманого в свою чергу відповідачем, у зв`язку з чим щомісячно зростає заборгованість.

Представник позивача вважає, що такі дії ОСОБА_2 свідчать про істотне порушення умов договору купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно №О-Г-14к від 23.08.2017 року, за наслідком чого останній підлягає розірванню.

03.06.2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в яких представник вважає, що доводи ОСОБА_2 у заперечення проти позову є безпідставними та необґрунтованими.

13.06.2022 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній просить суд відмовити у задоволенні позову, а також зазначає, що сторона відповідача навпаки наполягає від позивача на поданні акту приймання-передачі на підставі вимог бухгалтерського обліку, однак позивач ухиляється від таких дій.

У підготовчому судовому засіданні 14.06.2022 року судом було ухвалено прийняти вищевказані надані сторонами по справі заяви по суті справи та долучити до матеріалів справи.

Також, представником позивача було заявлено клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_5 , яке було залишено судом без розгляду 22.06.2022 року.

Тієї ж дати, 22.06.2022 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 07.07.2022 року представник позивача наполягав на задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні 07.07.2022 року заперечували проти задоволення позову, просили суд відмовити в його задоволенні з підстав необґрунтованості та безпідставності.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 серпня 2017 року між Товариством з додатковою відповідальністю «ОДІСЕЙ-БМУ-11» та ОСОБА_2 було укладено договір №О-Г-14к купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно (надалі за текстом: Договір; Договір майнових прав), за умовами якого:

За своїм правовим змістом цей договір є договором купівлі-продажу майнових прав з подальшою передачею в натурі частини об`єкта будівництва, згідно з п.3.1.договору, відповідно до чинного законодавства України (п.1.1 договору).

Об`єкт будівництва -16-ти поверховий житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 2.1).

У порядку, передбаченому цим договором, продавець зобов`язується побудувати об`єкт будівництва та передати покупцеві речові права на нерухоме майно-квартиру - в натурі після здачі об`єкта будівництва в експлуатацію, а покупець зобов`язується сплатити продавцю договірну ціну та прийняти квартиру, характеристика якої зазначена у п. 3.2. цього договору та здійснити державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Сторони домовилися, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за цим договором, є квартира, розташована на об`єкті будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками:

АДРЕСА_3 , загальною площею 60,51 м2, розташована на 2 поверсі (пункт 3.2).

Орієнтовний термін закінчення будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта будівництва 4 Квартал 2018 року (пункт 3.3).

Квартира має бути здана в наступному технічному стані:

- ОСОБА_6 та балконні двері-металопластикові з одинарним склопакетом;

- підлога у всіх приміщеннях - цементна стяжка;

- цегляні стіни та цегляні перегородки оштукатурені;

- вхідні двері до квартири - металеві;

- водопостачання-підведення до індивідуального лічильника споживання води, з установкою лічильника;

- теплопостачання - дахова котельня, з розведенням та встановленням радіаторів;

- електропостачання - індивідуальний електролічильник на сходовому майданчику, введення в квартиру мідної електропроводки розрахункового перерізу, без розведення по квартирі;

- без шпалер, малярних робіт, чистої підлоги, мийки, умивальника, внутрішніх двері, ванни (пункт 4.1).

Вартість майнових прав на об`єкт нерухомості на момент укладання цього договору визначається з розрахунку вартості одного квадратного метра загальної площі квартири та складає 15000,00 гривень (пункт 5.1).

Загальна вартість майнових прав, що передаються продавцем покупцю за цим договором складає на момент укладання цього договору - дев`ятсот сім тисяч шістсот п`ятдесят гривень 00 копійок, в т.ч. НДС 20% - 151275.00 грн.

Ця сума є остаточною і може бути змінена лише у випадках, передбачених цим Договором чи законодавством України.

Покупець здійснює розрахунки за цим договором у наступному порядку: Оплата провадиться відповідно до наступного графіка, а саме у період з 25.08.2017 по 14.09.2017 року в сумі 907650,00 грн (пункт 5.2).

Майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються продавцем покупцю шляхом підписання акту приймання-передачі. Акт підписується сторонами не пізніше ніж за 60 робочих днів з дати наступу наступних подій: здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав, яка визначена у п.5.2 цього договору, введення об`єкта будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п.5.3 цього Договору (пункт 6.1).

Право власності на нерухоме майно переходить від продавця до покупця після підписання акту приймання-передачі нерухомого майна, отримання правовстановлюючих документів на нерухоме майно після державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до чинного законодавства (пункт 6.2).

Після підписання акта та здійснення дій, передбачених п.6.5 цього договору, зобов`язання продавця за цим договором вважаються виконаними (пункт 6.6).

Покупець зобов`язаний зокрема у відповідності до пункту 7.4 договору:

- з`явитися для оформлення акту у строк, передбачений цим договором, при цьому покупець має попередньо здійснити оплату договірної ціни у повному обсязі (п. 7.4.2.);

- прийняти від продавця майнові права у порядку та на умовах передбачених цим договором (п.7.4.3);

- повідомляти продавця про всі обставини, які унеможливлюють виконання цього договору (п.7.4.7).

Сторони також передбачили, що цей договір може бути розірваний достроково за взаємною згодою сторін за умови письмового повідомлення всіх учасників договору не пізніше ніж за 20 календарних днів до бажаної дати розірвання договору (п.10.1).

Цей договір може бути розірваний за ініціативою «Продавця» у разі порушення «Покупцем» строків та сум оплати коштів, передбачених п.5.3 цього договору (п.10.2).

Кошти, раніше отримані від «Покупця» у Національній грошовій одиниці України, у разі дострокового розірвання договору з вини або ініціативи «Покупця» повертаються йому в тій же кількості Національної грошової одиниці України після реалізації його квартири за вирахуванням суми штрафу, що становить 3% від загальної вартості квартири (п.10.3).

Усі суперечки чи розбіжності, що виникають між сторонами за цим договором або у зв`язку з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами (п.11.2).

У разі неможливості вирішення суперечностей шляхом переговорів вони підлягають розгляду в суді в установленому порядку (п.11.3).

Сторонами під час розгляду справи були підтверджені та визнані наступні обставини, а саме:

- належне виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань зі сплати вартості майнових прав у відповідності до п.5.1, 5.2 Договору;

- введення у січні 2020 року в експлуатацію об`єкту будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , що є предметом вищевказаного договору.

З поданих до суду доказів, судом також встановлено, що між сторонами спірного договору неодноразово здійснювались наступні звернення, вимоги, а саме:

12.02.2021 року ОСОБА_4 звернувся до директора ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» Галіса Б.А. з вимогою про підписання акту приймання-передачі майнових прав на квартиру за спірним Договором, яка отримана позивачем 15.02.2021 року за вх. №17 (а.с.10).

22.02.2021 року ОСОБА_4 звернувся до директора ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» Галіса Б.А. з вимогою про надання доступу до будинку для складення акту приймання-передачі, яка отримана позивачем 26.02.2021 року за вх. №22 (а.с.11).

29.03.2021 року ОСОБА_4 звернувся до директора ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» Галіса Б.А. з заявою-претензією щодо виконання обов`язку з видачі акту приймання-передачі на виконання спірного Договору, яка отримана позивачем 30.03.2021 року за вх. №31 (а.с.18, 76, 77).

01.04.2021 року ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» надано відповідь відповідачеві за вих. №37/02 на заяву-претензію від 29.03.2021 року, у відповідності до якої повідомлено, що у ОСОБА_4 з квітня 2020 року виникло право на отримання за актом приймання-передавання майнових прав на квартиру. Повідомлено, що за фактом здачі будинку в експлуатацію, ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» здійснювало сповіщення інвесторів, у тому числі ОСОБА_2 , за наслідком чого проінформовано останнього про можливість отримання прав на квартиру за договором №О-Г-14к купівлі-продажу від 23.08.2017 року, у офісі позивача. (а.с.16).

16.07.2021 року ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» скеровано вимогу на ім`я ОСОБА_4 від 15.07.2021 року за вих. №62/02, щодо необхідності укладення акту приймання-передачі майнових прав за спірним Договором, а також попереджено відповідача, що у разі ухилення від його отримання, позивачем буде розцінена така поведінка, як ухилення від виконання умов Договору та розпочато процедуру його розірвання (а.с.22). Зазначений лист отримано відповідачем 21.07.2021 року, що підтверджується поштовим повідомленням за №426.

16.07.2021 року ОСОБА_2 складено акт, який також датований 13.07.2021 року під підписом інвестора, без підпису позивача, отриманий останнім 14.07.2021 року за вх. №62, відповідно до якого ОСОБА_4 провівши огляд квартири виявив порушення ДБН, з зазначенням 23 пунктів порушень (а.с.12).

20.08.2021 року ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» на отриманий акт огляду квартири скеровано на ім`я ОСОБА_4 відповідь за вих. №74/02, у відповідності до якої відповідача повідомлено про ведений в експлуатацію будинок, необхідність з`явитись для підписання акту приймання-передачі, зазначено вимогу про сплату управляючій компанії повної суми витрат на квартиру.

Позивачем у вказаній відповіді зазначено, що у відповідності до пропозицій наведених відповідачем у Акті огляду квартири, наявність незначних дефектів не є підставою для відмови від прийняття товару, натомість роз`яснено, що у ОСОБА_7 , як покупця, є право вимагати безоплатно усунути їх в розумний строк. Додатково зауважено, що більшість позицій не є порушенням та виконані в межах допустимих чинними ДБН, інші позиції взагалі не мають відношення до квартири відповідача (а.с.19-20).

З поданих до суду доказів, судом також встановлено, що у січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ТДВ «ОДІСЕЙ-БМУ-11» про витребування та зобов`язання передати майнові права на квартиру, зобов`язання передати документи та скласти акт приймання-передачі майнових прав на квартиру, стягнення пені за прострочення зобов`язання та стягнення моральної шкоди, яка була повернута ОСОБА_4 на підставі ухвали суду від 31.01.2022 року по справі №947/171/22.

Будь-яких інших доказів матеріали справи не містять.

Позивач, вважаючи, що ОСОБА_2 істотно порушені умови спірного Договору, звернувся до суду з цим позовом про його розірвання.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір, у свою чергу, не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Статтею 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити:

- наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди;

- її розмір, а також

- чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі.

Такий спосіб захисту:

(1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору;

(2) застосовується з ініціативи кредитора;

(3) спрямований на захист прав кредитора та;

(4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав.

У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором.

Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору.

Оскільки частина друга статті 651 ЦК України вказує на те, що договір може бути розірвано і в деяких випадках, передбачених законом або договором, то і в цьому випадку має застосовуватись критерій істотності порушення договірних умов, оскільки зворотнє може призвести до того, що кредитор, який має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке положення є неприпустимим, оскільки може підірвати стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності тяжкості порушення і відповідальності.

Незастосування критерію істотності позбавляє порушника можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує кредитора відмовлятися від договору (розривати) під прикриттям найменшого порушення.

При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники:

1) значущість шкоди від порушення;

2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника;

3) значущість порушення як такого;

4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору;

5) втрату довіри до боржника;

6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення;

7) принциповість суворого дотримання умов договору;

8) інтерес боржника у збереженні договору;

9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання;

10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору;

11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку;

12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення;

13) недобросовісність боржника;

14) врахування вини кредитора і його добросовісності;

15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю);

16) публічний характер порушеного договору;

17) неусунення боржником порушення в додатковий термін;

18) ненадання боржникові можливості усунути порушення;

19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення;

21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб.

Одним із факторів, що може братися до уваги, є питання про те, наскільки боржник, який порушив договір, реально заінтересований у збереженні договору: чи не спричинить розірвання договору для нього значної шкоди. Розірвання порушеного договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості правопорушення.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 01.12.2021 року по справі №344/9867/19.

У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов до висновку, що такий же підхід застосовував у свої практиці і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14 зробивши наступні правові висновки: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Одним із проявів добросовісності в зобов`язальних правовідносинах є те, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментальних принципів, на якому ґрунтується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язків (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у разі, коли покупець відмовився прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору покупцем, або відмовитися від договору.

Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору. Продавець у свою чергу, також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, щоб отримати покупну ціну.

Тобто продавець також має право відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину, чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки порушує баланс інтересів сторін.

Приймаючи вищевикладені висновки, суд доходить до висновку, що позивачем не доведено істотність допущеного відповідачем порушення умов оспорюваного договору, приймаючи визнання позивачем обставин з повної оплати відповідачем умов договору.

Позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності істотності порушення умов договору, як підстави для його розірвання, з боку відповідача ОСОБА_2 .

Також позивачем не доведено, що відповідач втратив інтерес до отримання майнових прав за спірним договором та відмовився їх прийняти, що в свою чергу спростовується наданими особисто позивачем до позову доказами та неодноразовими звернення ОСОБА_2 до позивача з приводу підписання акту приймання-передачі.

Щодо посилань позивача про понесення додаткових витрат, у зв`язку з невчасним отриманням відповідачем акту приймання-передачі за спірним договором, на підставі поданих нарахувань експлуатаційною комісією, суд вважає безпідставними, оскільки не підтверджуються жодним доказом.

Також є необґрунтованими посилання позивача, що відповідач був обізнаний про ведення об`єкту будівництва в експлуатацію до лютого 2021 року, оскільки в порушення приписів ст. 81 ЦПК України не підтверджені жодним доказом.

Суд зазначає, що незгода позивача з вимогами викладеними відповідачем у листах-вимогах, не може слугувати підставою для розірвання договору.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи рішення, суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, а обраний спосіб захисту прав та інтересів при наявному спорі між сторонами є неефективним для захисту порушеного права/інтересу, а також не забезпечує балансу між сторонами оспорюваного правочину, за наслідком чого у задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що приймаючи наявні суперечності між сторонами з приводу належного виконання зобов`язань за договором, та якщо позивач вважає, що відповідач неналежним чином виконує свої обов`язки, він не позбавлений права звернутися з позовною заявою про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Приймаючи відмову у задоволенні позову, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають та покладаються на позивача. Стороною відповідача під час розгляду справи також не заявлялось вимоги щодо відшкодування судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, за наслідком чого судом вказане питання не розглядається.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 76-81, 89, 223, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «ОДІСЕЙ-БМУ-11» (місцезнаходження: 65045, м. Одеса, пров. Успенський, 14) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про розірвання договору купівлі-продажу відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 14.07.2022 року.

Головуючий Калініченко Л. В.