П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2022року м. Київ

Справа №369/11168/18

Провадження № 22-ц/824/5924/2022

Резолютивна частина постанови оголошена 06 липня 2022 року

Повний текст постанови складено 07 липня 2022 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Журавльова Д.Д.

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 - адвоката Шкаленка Євгена Васильовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від

30 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зобов?язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, зняття з реєстраційного обліку, виселення,

В С Т А Н О В И В:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зобов?язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, зняття з реєстраційного обліку, виселення.

Позов мотивовано тим, що 27 липня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено шлюб, спільних дітей від цього шлюбу вони не мали.

У 2016 році ОСОБА_7 помер.

За життя ОСОБА_7 подарував своїй дружині ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний йому на праві особистої власності. Договір дарування укладено 23 вересня 2003 року, та посвідчено нотаріусом Першої Київської обласної нотаріальної контори Дудкіною Н. В.

11 червня 2004 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,1562 га, розташовану за цією ж адресою для будівництва та обслуговування будинку. Договір дарування посвідчений Першої Київської обласної нотаріальної контори Дудкіною Н. В. зареєстровано в реєстрі за № 1-1255.

З цього часу ОСОБА_1 , як власник, самостійно утримувала будинок та від свого імені оплачувала всі необхідні платежі.

Позивачка зазначала, що ще за життя ОСОБА_6 прописав у вказаному будинку відповідачів: ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дозволивши їм тимчасово проживати в одній частині будинку.

З перших днів проживання відносини між ОСОБА_6 , ОСОБА_1 з одного боку, та ОСОБА_9 і ОСОБА_3 з другого боку не склались. Були постійні сварки. Через деякий час відносини співмешканців стали нестерпними. Однак, через поганий стан здороі?я чоловіка, позивачка, знаючи що ОСОБА_2 є родичкою чоловікові, питання про виселення категорично не ставила, хоча і говорили що їм потрібно знайти інше житло.

Після смерті чоловіка, позивачка, маючи намір на проведення капітального ремонту будинку попросила відповідачів добровільно виселитись, оскільки ніяких прав на будинок вони не мають, родичами для неї не є, а просто спільне проживання вже неможливе.

На час звернення до суду з цим позовом, вищевказаного обов`язку відповідачами виконано було. Відповідачі зареєстровані в будинку, що належить позивачу на праві особистої власності. Відповідачі в усній формі відмовляються звільняти будинок та зніматись з реєстраційного обліку, спілкування уникають.

Крім того, позивачка зазначала, що ОСОБА_5 лише зареєстрований за вказаною адресою, про те в будинку не проживає майже 10 років. До того ж не є родичем ні позивачці, ні чоловіку позивачки.

Такі дії відповідачів створюють перешкоди у здійснені прав власника позивача, яка не може вільно користуватись житлом та проживати в ньому.

Відповідачі добровільно відмовляються звільнити квартиру та знятися з місця реєстрації.

Оскільки, закон не передбачає у випадку зміни власника будинку перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника, а відповідачі не є членами сім`ї нових власників будинку, то вони підлягають виселенню з будинку.

ОСОБА_1 просила:

- зобов?язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не чинити перешкоди в користуванні будинком;

- визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням;

- зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з реєстрації в будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 солідарно 704,80 грн судового збору та 4 000,00 грн витрат на послуги адвоката;

стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 солідарно 4 000,00 грн витрат за послуги адвоката.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.Почато підготовче провадження у справі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Аргументи сторони відповідача

Представником ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_10 до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, у якому представник просив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення відмовити.

Відзив мотивовано тим, що 31 жовтня 1979 року батько ОСОБА_9 - ОСОБА_6 отримав в дар від свого батька ОСОБА_11 Ѕ частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 23 жовтня 1996 року бабуся ОСОБА_9 - Городинська Агафія подарувала ОСОБА_6 іншу Ѕ частину будинку.

З 2000 року ОСОБА_9 разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 почали проживати в частині вказаного будинку, за згодою ОСОБА_6 були зареєстровані в ньому. За час проживання, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 здійснили ремонт в частині будинку де проживають, сплачують комунальні послуги

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_9 та ОСОБА_3 .

Відповідачі не мають іншого житла.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 30 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зобов?язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, зняття з реєстраційного обліку, виселення відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що вселення відповідачів, родичів чоловіка позивачки, по справі було законним, доказів зворотного матеріали справи не містять, при цьому судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

26 січня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 через засоби поштового зв?язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована так:

- ОСОБА_1 не може в повному обсязі розпоряджатися своєю власністю. Разом із нею в одній кімнаті, яку були вимушені поділити на дві половини, проживає її донька разом із чоловіком, замість того, щоб проживати в іншій половині будинку, яку безпідставно займають відповідачі. Іншого житла у позивача та її родини не має;

- право членів сім?ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім?ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім?ї. В даному випадку це договір дарування будинку від 23 вересня 2003 року, який є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано судом недійсним. Також у вказаному договорі відсутні будь-які відкладальні обставини або будь-які інші зауваження щодо проживання або реєстрації відповідачів;

- родина ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не є подружжям, дітьми чи батьками з

ОСОБА_1 . Не ведуть спільне господарство, не живуть однією сім?єю із

ОСОБА_1 та не пов?язані спільним побутом, отже між родиною ОСОБА_13 та ОСОБА_1 виникають відносини, що регулюються договором найму. Між позивачем та відповідачами відсутні будь-які договірні відносини;

- документи чи інші докази, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником, власником або з позивачем, як власником на даний час, відповідачами не надано. Відповідачі не сплачують за оренду жилого приміщення;

- відносно ОСОБА_5 , який жодного дня не проживав за адресою своєї реєстрації, судом взагалі не було обґрунтовано своє рішення;

- родина ОСОБА_13 та ОСОБА_5 не є членами родини позивача та ніколи ними не були.

Рух апеляційної скарги та матеріалів справи

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 28 січня 2022 року апеляційну скаргу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2022 року витребувано з Києво-Святошинського районного суду Київської областіматеріали цивільної справи

№ 369/11168/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зобов?язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, зняття з реєстраційного обліку, виселення.

10 лютого 2022 року матеріали цивільної справи № 369/11168/18 надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Шкаленка Є. В. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року - задоволено та поновлено його.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Шкаленко Є. В., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, зняття з реєстраційного обліку, виселення.

Копію ухвали про відкриття провадження разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами надіслано учасникам справи і встановлено їм строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу тривалістю десять днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року справу призначено до розгляду з викликом учасників справи.

Доводи інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція Київського апеляційного суду

За правилами частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Належним чином повідомлені про дачу, час та місце розгляду справи ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , (т.2 а.с.233-235) в судове засідання не з?явились, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За викладених обставин, Київський апеляційний суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи № 369/11168/18 за відсутності ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які про дачу, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Горянської К.І., які заперечували проти доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 27 липня 1996 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_1 був укладений шлюб

23 вересня 2003 року ОСОБА_15 укладено договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

За умовами договору дарування, обдарованою є ОСОБА_1 .

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 19413025 від 04 липня 2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на вказаний житловий будинок.

11 червня 2004 року ОСОБА_15 укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,1562 га., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

За умовами договору дарування, обдарованою є ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯД № 695999 на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 червня 2004 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_16 помер.

Згідно Довідки № 1757 від 15 серпня 2018 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 (т.1 а.с.9).

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_6

ОСОБА_3 є чоловіком ОСОБА_2

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_17 та ОСОБА_3 .

Іншого житла ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_18 не мають.

ОСОБА_5 не є родичем померлого ОСОБА_6 .

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми матеріального права

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вселення відповідачів, родичів чоловіка позивачки, по справі було законним, доказів зворотного матеріали справи не містять, при цьому судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, Київський апеляційний суд виходить із такого.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 .

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем

і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно із статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі

№ 6-709цс16 викладена правова позиція, що «правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час».

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини

і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від

02 грудня 2010 року).

Отже, позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втручання у її право особи на повагу до житла буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 442/8188/19 зазначено, що «Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, погоджуючись з рішенням місцевого суду про відмову у визнанні особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, дійшов висновку про те, що позивач, прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знав про проживання в ньому відповідачки - члена сім`ї колишнього власника цього житла, яка не має іншого житла, тому його право на це майно не може бути захищено шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яка внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отримана позивачем у дарунок квартира не є єдиним можливим місцем його проживання».

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2022 року у справі № 755/19709/20 зазначив, що «Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі

№ 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та права користування цим житлом відповідачем, який вже не є членом її сім`ї, проте зареєстрований у спірній квартирі, проживає в ній з 2015 року та іншого житла немає.».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з 03.03.2000 року а ОСОБА_4 з 2016 року зареєстровані у спірному будинку та вселились до нього з дозволу попереднього власника, особи, з якою проживали однією сім`єю - ОСОБА_6 , отже набули право користування житловим приміщенням у встановленому законом порядку, у них відсутнє інше житло, позивач, приймаючи в дар від свого чоловіка вказаний будинок, знала про тривале проживання у ньому відповідачів, суд зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 .

Звертаючись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на обґрунтування своїх вимог в цій частині зазначала, що ОСОБА_5 лише зареєстрований за вказаною адресою, про те в будинку не проживає майже 10 років, не є родичем ні позивачці, ні чоловіку позивачки, а тому на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР просила визнати ОСОБА_5 такими, що втратив право користування жилим приміщенням, виселити та зняти з реєстрації.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 126 ЖК Української РСР встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Під час апеляційного перегляду справи судом встановлено, що ОСОБА_5 не проживає у спірній квартирі, а позивач належними та допустимими доказами не довела, що він не проживає понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, а сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині

Висновки за результатом розгляду апеляційних скарг

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правозалишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що обставини справи встановлені судом повно, надано належну оцінку обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада

2021 року слід залишити без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій немає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шкаленка Євгена Васильовича - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна