Справа № 466/9219/20 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/4536/21 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

при секретарі Ждан К.О.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів, стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

24.11.2020р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом та остаточно 12.08.2021р. уточнивши позовні вимоги просив суд ухвалити рішення, яким звільнити його від сплати аліментів за період з 01.08.2020 року по 17.03.2021 року на користь ОСОБА_3 на утримання дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються за виконавчим листом №466/7090/16-ц від 30 листопада 2016 року, виданого Шевченківським районним судом міста Львова; стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01.08.2020 року по 17.03.2021 року у розмірі 4 000,00 гривень, що підлягає індексації відповідно до закону та стягнути з відповідачки на його користь витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 22.07.2006 року, який розірвано за рішенням суду 15.06.2016р. У шлюбі , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в них народилась дочка - ОСОБА_5 .

Після припинення їх спільного проживання дочка мешкала з матір`ю, у АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27.10.2016р. ухвалено стягувати з нього в користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дочки ОСОБА_5 , в розмірі 1000 гривень щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 09.08.2016 до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду позивач виконував, належно сплачував аліменти, крім того періодично бачився з дочкою, активно з нею проводив час.

В силу зміни життєвих обставин, з 01.08.2020 року дочка переїхала на постійне місце проживання до нього за адресою: АДРЕСА_2 , де і мешкала до 17.03.2021 та перебувала на його повному утриманні. Мати в цей період жодних витрат на утримання дитини не здійснювала. Остання почала проживати однією сім`єю з іншим чоловіком, а згодом виїхала за кордон, у Республіку Польщу.

Незважаючи на його спільне проживання з дочкою в період з 01.08.2020р. по 17.03.2021р., йому нараховувались аліменти за рішенням суду. У зв`язку з чим, в органах виконавчої служби у нього утворилась заборгованість, яку він змушений був сплатити на користь ОСОБА_3 за вказаний вище період в розмірі 9 426,00 грн.

Відтак, на думку позивача, є підстави для звільнення його від сплати аліментів на утримання доньки та стягнення аліментів з відповідача за зазначений період.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2021 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про звільнення від сплати аліментів за період з 01.08.2020 р. по 17.03.2021 р. на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 за виконавчим листом № 466/7090/16-ц від 30 листопада 2016 року, який виданий Шевченківським районним судом м. Львова - відмовлено за безпідставністю.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_5 про стягнення аліментів за період з 01.08.2020 р. по 17.03.2021 р., на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 , у розмірі 4 000 грн. щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону - відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 представник ОСОБА_1 .

Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно відсутності підстав для звільнення від сплати аліментів, з огляду на те, що донька з 01.08.2020 року переїхала на постійне місце проживання до батька, в той час як мати ОСОБА_3 почала проживати однією сім`єю з іншим чоловіком, а в грудні 2020 року поїхала та перебувала протягом тривалого періоду за кордоном.

Вважає безпідставним твердження відповідачки про те, що ОСОБА_5 не змінювала місця проживання та проживає з матір`ю, оскільки факт проживання доньки з батьком з 01 серпня 2020 року по 17 березня 2021 року підтверджується актом ЛКП «Рясне-42» від 17.03.2021 року.

Стверджує, що надано докази, що дитина фактично проживала з ним, надано докази витрат, які він здійснював, фото спільного проведення часу, в той час, як відповідачка належними та допустимими доказами не підтвердила факт участі у житті доньки протягом зазначеного періоду.

Вважає, оскільки суд першої інстанції визнав доведеним факт утримання доньки позивачем, проте достовірність доказів, поданих для підтвердження розміру таких витрат, викливає сумнів, за наведеного аліменти на користь позивача повинні бути стягнуто, проте їх розмір може визначатись з урахуванням матеріалів справи.

Вважає, що з позивача безпідставно проводилось нарахування аліментів на користь матері, ОСОБА_3 , яка перебувала за кордоном.

Разом з тим, зазначає, що відповідачка мала можливість сплачувати аліменти на утримання доньки в період, коли дитина була на повному утриманні батька, так як була працевлаштованою та отримувала доходи.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2021 року та задоволити позовні вимоги.

01 червня 2022 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначає, що за домовленістю сторін місце проживання малолітньої ОСОБА_5 було визначено з матір`ю. Цей факт підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27 жовтня 2016 року у справі №466/7090/16-ц. Звертає увагу, що тимчасове перебування дитини з батьком в період з 01.09.2020 по 01.03.2021 не свідчить про зміну визначеного сторонами місця проживання дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що аліменти сплачені позивачем, є власністю його дочки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і такі кошти витрачаються матір`ю в інтересах дитини для забезпечення належного рівня життя. Окрім цього, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів з відповідачки в користь позивача на утримання дитини, оскільки дитина проживає з матір`ю відповідачкою по справі.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 2006 року, який розірвано 15.06.2016 року за рішенням Шевченківського районного суду м. Львова. У шлюбі в подружжя народилась донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27.10.2016 р. Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі № 466/7090/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень щомісячно, яка підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 09 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів, суд у цій справі констатував, що дитина, ОСОБА_5 проживає з матір`ю. Таким чином, з 10.06.2016 р. по даний час дитина є зареєстрованою та проживає за місцем реєстрації відповідачки.

А згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що на момент подання позовної заяви, у позивача була наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка протягом судового розгляду зростала. Так, відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах, виданого в межах ВП № 53035947 від 22 березня 2021 року, заборгованість боржника ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 01.04.2021 року становила 16 337,50 грн.

За невиконання рішення суду про сплату аліментів до позивача неодноразово застосовувалися заходи примусового виконання рішення суду. Погашення заборгованості по аліментах було проведено в кінці липня - на початку серпня, коли позивачем було сплачено на користь відповідача 20 188,00 грн. заборгованості по аліментах та 4 037,60 грн. штрафу за несплату аліментів.

Також встановлено, що у період з 01.09.2020 року до 01.03.2021 року дитина, ОСОБА_5 проживала з батьком, ОСОБА_1 за місцем його реєстрації у АДРЕСА_2 . Між сторонами існувала домовленість, що з 01.09.2020р. дитина тимчасово проживатиме разом із батьком на час перебування матері за кордоном.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною 1 ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 21.06.2021 року по справі № 477/1165/20, одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові ВС від 01.07.2020 року у справі № 138/96/17, дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Колегія суддів вважає, що тимчасове проживання дитини з батьком не означає зміни основного місця її проживання. Сторони по справі після розірвання шлюбу досягли домовленості, що основне місце проживання дитини визначено з матір`ю. Це жодним чином не виключає можливості тимчасового проживання дитини з батьком, оскільки останній також має рівний обов`язок щодо виховання і спілкування з дитиною. Батьком дитини за весь період, починаючи після розірвання шлюбу, жодного разу вказаний факт не заперечувався, що свідчить про його згоду із визначенням основного місця проживання дитини з матір`ю.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що, тимчасове проживання дитини з батьком не звільняє його як платника аліментів, від обов`язку по сплаті аліментів на дитину у розмірі, який був встановлений рішенням суду, та не являється підставою в розумінні частини 2 статті 197 СК України для звільнення платника аліментів від їх сплати.

Окрім цього, понесені позивачем витрати на утримання дитини в період її тимчасового проживання, є фактично додатковими витратами, які позивач поніс, одночасно сплачуючи мінімальний розмір на утримання своєї дочки і які фактично є власністю останньої - ОСОБА_5 , яка додатково підтвердила, що аліменти, які сплачені батьком на її утримання, витрачаються матір`ю виключно на її потреби, мати забезпечує їй рівень життя, необхідний для всебічного розвитку, матеріальних претензій донька до матері не має. В той же час, позивачем не доведено належними і допустимими доказами понесення витрат на утримання дитини в певному розмірі, оскільки представлені ним доказами не містять достатніх відомостей, придбаний товар, без відсутності ідентифікуючих даних покупця, а також частина товару є таким якого дитина фактично не потребує чи не може його вживати з врахування вікових обмежень.

Враховуючи наведене, наявні підстави також вважати, що задоволення позовних вимог батька призведе до порушення майнових прав дитини на її утримання, які забезпечуються шляхом сплати батьком аліментів у розмірі, визначеному судом.

Суд першої інстанції доречно звернув увагу, що мати дитини скористалася своїм правом звернутися до суду в порядку ч. 3 ст. 181 СК України, в результаті чого рішенням Шевченківського районного суду міста Львова з позивача було присуджено сплату аліментів на користь відповідача, а також, що позивач має право звернутися до суду із позовною заявою про стягнення аліментів за умови визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 з ним, що не відбулося.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2021 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 листопада 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено - 01 серпня 2022 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк