ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/32/22
Провадження № 2/210/10/22
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

01 серпня 2022 року

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді Сільченко В. Є.

при секретарі судового засідання Яблочної (Настич) А.О., Петрик Є. О.

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3

свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення до житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є співвласником житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстрований відповідач.

31 липня 1993 року між сторонами було укладено шлюб, однак наразі триває судовий процес з його розірвання у справі №210/4731/21.

Так, 10 червня 2021 року, перебуваючи з відповідачем па літній дачі, позивачка стала жертвою домашнього насильства. Так, відповідач наніс їй тілесні ушкодження, забрав ключі від квартири та заборонив туди повертатися. Позивачка залишилася тимчасово проживати на дачі, оскільки сподівалася, що відповідач заспокоїться та вони помиряться, оскільки прояви агресії у нього траплялися і раніше. Однак, приблизно через місяць після інциденту, відповідач приїхав на дачу та привіз її одяг, сказавши, що забороняє наближатися до квартири, тому то він проживає там вже з іншою жінкою. Позивачка прийняла рішення звернутися до поліції, оскільки фактичного доступу до свого власного житла вона не має.

У зв`язку з викладеним. Позивачка ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом її вселення у житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 та зобов`язати відповідача ОСОБА_3 надати дублікати всіх ключів від вхідних дверей житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 з позовними вимогами не погодився.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши поясненя сторін, доходить до наступних висновків:

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Судом установлено і не оспорюється сторонами, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6).

Письмовими матеріалами справи встановлено, що чотирикімнатна секція у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності в розмірі 1/4 кожному ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (а.с. 7).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання, позивач та відповідач зареєстровані в квартирі АДРЕСА_2 .

Так в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показав, що позивачка його мати, відповідач батько; мати зараз не проживає за адресою реєстрації, оскільки батько (відповідач) забрав ключі і не дає можливості там жити, переселив її на дачу; вказані обставини були у червні 2021 року; у позивачки та у свідка ОСОБА_4 відсутні ключі та доступ до житлового приміщення; під час розмови відповідач відмовився надати доступ або ключі від квартири.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що на початку літа 2021 року у сторін виник конфлікт; позивачці не було де жити, свідок ОСОБА_5 надала їй своє житло, де вони мешкали разом; вони разом намагались потрапити до її квартири, викликали поліцію; відповідач мешкав там разом зі співмешканкою; зараз із квартири він виніс усі речі, до квартири позивачку не пускає; свідок бачила як відповідач вивіз речі ОСОБА_1 на дачу.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як роз`яснено в п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 364 ЦК України, кожен співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03.04.2013 року № 6-12цс13, виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст. 358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи з його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Статтею 155 ЖК України закріплені гарантії прав громадян, які мають у власності жилий будинок, квартиру, згідно яких жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

За твердженням позивачки, що також підтверджено показами свідків, відповідач створює перешкоди у користуванні належною частиною квартири, які вона просить усунути в судовому порядку шляхом надання доступу до квартири та зобов`язання відповідача передати дублікати ключів.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач відзив не надав, аргументи позивача належними та допустимими доказами не спростував. В судовому засіданні ОСОБА_3 надав талони повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 24.08.2021 року за заявою ОСОБА_8 з приводу невідомої агресивної жінки та від 03.11.2021 року за письмовою заявою ОСОБА_9 щодо необхідності проведення розбирання відносно ОСОБА_1 , яка погрожує заявниці фізичною розправою.

Судом вказані письмові докази до уваги не приймає, оскільки жодного відношення до спору, пов`язаного з перешкодами користування власністю вони не мають.

При цьому, в матеріалах справи на підтвердження дійсного вчинення відповідачем перешкод у користування спільною квартирою за адресою АДРЕСА_1 , надано талони повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від 13.10.2021 року, згідно якого ОСОБА_1 звернулась з проханням притягнути до відповідальності її чоловіка ОСОБА_3 , який не надає право користуватись спільною квартирою (а.с. 8).

Отже, у судовому засіданні встановлено, що домовленість між сторонами з приводу порядку володіння та користування спірним житлом не досягнута, відповідач чинить перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою. Враховуючи той факт, що між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу користування спільним майном, яку сторони не можуть вирішити мирним шляхом, приймаючи до уваги, що спірна квартира належить сторонам в рівних частинах (кожному по 1/4 частині), оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та надавши їм правову оцінку, суд доходить до остаточного висновку про обґрунтованість і доведеність позовних вимог та необхідності задоволення їх в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 81, 130, 141, 263-266 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення до житлового приміщення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_1 у житлове приміщення (квартиру) АДРЕСА_2 та зобов`язати відповідача ОСОБА_3 надати позивачу ОСОБА_1 дублікати всіх ключів від вхідних дверей житлового приміщення (квартири) АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сплачений судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено та підписано суддею 02 серпня 2022 року.

Суддя: В. Є. Сільченко