Дата документу 19.07.2022 Справа № 314/5585/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/5585/21
Провадження №22-ц/807/1314/22
Головуючий в 1-й інстанції - Капітонов Є.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарІльїна Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 січня 2022 року, ухвалене у м. Вільнянськ (повний текст рішення складено 19 січня 2022року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Служба у справах дітей Вільнянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Служба у справах дітей Вільнянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовано тим, що 29.11.2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, актовий запис №229 зроблений відділом ДРАЦС Вільнянського РУЮ Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського РУЮ Запорізької області 29.11.2011 року. В подальшому, відповідно до рішення Вільнянського районного суду від 05 січня 2016 року по справі 314/5096/15-ц, провадження 2/314/155/2016, шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 04 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського РУЮ Запорізької області, актовий запис №160. Після розірвання шлюбу, відповідач взагалі не бере участі у вихованні дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не спілкується з донькою, не цікавиться та не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, стан здоров`я, підготовку до самостійного життя, спортивні досягнення. Відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, навіть з 2014 року жодного разу не зателефонував, не поздоровляє з днем народження, новорічними святами, тощо.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 січня 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Служба у справах дітей Вільнянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що надані на підтвердження позовних вимог докази є належними та допустимими і в повній мірі доводять невиконання відповідачем у справі своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2011 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, актовий запис №229 зроблений відділом ДРАЦС Вільнянського РУЮ Запорізької області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського РУЮ Запорізької області 29.11.2011 року.

В подальшому, відповідно до рішення Вільнянського районного суду від 05 січня 2016 року по справі 314/5096/15-ц, провадження 2/314/155/2016, шлюб між ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , розірвано.

Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), що підтверджується свідоцтвом про народження виданим 04 жовтня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського РУЮ Запорізької області, актовий запис №160.

Згідно із судовим наказом виданим Вільнянським районним судом за по справі 314/2608/20, провадження 2-н/314/108/2020 від 08.07.2020 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 , на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/4 частина від усіх видів доходів але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за результатами чого відкрито виконавче провадження.

Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби від 24.07.2020 за №27466 відкрито виконавче провадження щодо стягнення аліментів, та станом на 24.07.2020 існувала заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 2293,32 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам за №27469 від 24.07.2020 року.

Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби від 24.03.2021року за №18.4-38/11392, ОСОБА_1 проінформовано про те, до відділом державної виконавчої служби до Вільнянського ВП Пологівського ВП направлено подання щодо розгляду питання про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2 , за ознаками злочину передбаченого ст.164 КК України за злісне ухилення від сплати аліментів на утримання дитини.

Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби від 25.03.2021 року за №18.4-38/11393 ОСОБА_1 надано розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, за змістом якого станом на 25.03.2021 року розмір заборгованості складав 13401,55 грн.

05.05.2021 року державним виконавцем Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби Манзенко Т.Л., винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Відповідно до листа Вільнянського районного відділу державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області від 17.12.2021 року за №18.4-38/44309, ОСОБА_1 надано розрахунок заборгованості по сплаті аліментів, за змістом якого станом на 17.12.2021 року розмір заборгованості складає 20488,02 грн.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показали, що відповідач має спілкування з дитиною, на їх думку таке спілкування не є належним.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали цивільної справи свідчать про недоведеність з боку позивача обставин того, що відповідач не виконує батьківських обов`язків в тій мірі, яка може мати наслідком позбавлення батьківських прав.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, враховуючи наступне.

В силу вимог ч.ч. 4, 5 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Ухвалою апеляційного суду від 14 червня 2022 року витребувано від Служби у справах дітей Вільнянської міської ради Запорізької області, як органу опіки та піклування, письмовий висновок з приводу доцільності позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку №02-02-12/514 від 28.06.2022 року з приводу доцільності позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за підписом міського голови Вільнянської міської ради, виконавчий комітет Вільнянської міської ради Запорізької області, як орган опіки та піклування, враховуючи матеріали справи та факт проходження ОСОБА_2 служби у ЗСУ, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 .

Колегія суддів апеляційного суду, при розгляді апеляційної скарги у справі враховує вказаний висновок.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дитини і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а тому не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 липня 2022 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков