ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2129/22 Справа № 213/3794/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/3794/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Держава Україна, в особі Прокуратури Дніпропетровської області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 18 жовтня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна, в особі Прокуратури Дніпропетровської області, та Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовна заява обґрунтована тим, що вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.08.2017 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано не винним та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 6 КПК України, в редакції 1960 року, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 141 КК України, в редакції 1960 року.

Відповідно протоколів обшуку, складених слідчим прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу від 22.09.2000 року та 25.09.2000 року в межах кримінальної справи №53009063 за місцем проживання позивача та ОСОБА_2 (знайома позивача), а також в гаражі ОСОБА_2 №298 було проведено обшук, в ході якого вилучено та приєднано до кримінальної справи, в якості речових доказів, належні позивачу меблі, які він купив в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у гр. ОСОБА_3 за 956 882,00 грн., що еквівалентно 33 693,05 доларів США.

Меблі було втрачено на досудовому слідстві.

Крім того, відповідно до протоколу обшуку від 25.09.2000 року, з квартири позивача за адресою: АДРЕСА_1 , були вилучені меблі, які взагалі не було приєднано до матеріалів кримінальної справи №53009063.

Позивач просив суд стягнути з державного бюджету України завдану матеріальну шкоду в розмірі 836 828,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також неповне встановлення обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом було застосовано до правовідносин сторін норми Закону України «Про власність», який втратив чинність, та не враховано докази на підтверження вартості аналогічних меблів, які було вилучено у позивача. Також, зазначає, що Порядок зберігання речових доказів, вилучених у ході обшуку, визначений Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженою спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ, Державної податкової адміністрації, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27 серпня 2010 року N 51/401/649/471/23/125. У разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, заподіяні їх власникам збитки відшкодовуються на підставі Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41, яким визначено, що, у випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, громадянин має право звернутися до цих органів з вимогою про відшкодування вартості майна. Отже, на переконання позивача, Прокуратура Дніпропетровської області була зобов`язана або повернути йому вилучені речі або ж компенсувати їх вартість.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Панченка М.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 29.11.2000 року ОСОБА_1 було притягнуто, як обвинуваченого, за ознаками злочинів, передбачених ч.ч.2,3 ст.166, ч.2 ст.172, ч.ч.2,3 ст.198-2 КК України (1960).

Йому було пред`явлено обвинувачення в тому, що 12.09.2000 року, приблизно о 09-00 год., він, діючи як фізична особа, прибув до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого на АДРЕСА_2 , який належить на правах оренди приватному підприємцю ОСОБА_4 , де, з метою відкритого викрадення індивідуального майна громадян, незаконно, без відому та дозволу володільця магазину, відкрито, в присутності сторонніх осіб - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що дані особи розуміють його злочинні дії, нехтуючи ними, за допомогою невстановлених слідством осіб, з якими домовився раніше про надання допомоги у завантаженні та перевезенні меблів, завантажив у невстановлений слідством транспорт наступні меблі: диван у кількості 2 шт., комод, тумби в кількості 2 шт., шафа в кількості 2 шт., ящик під мийку, ліжко, крісла в кількості 4 шт., ящик для кухні, дзеркало для комода, комплект кухні, диван-трійка, диван-двійка, крісло, комод, ліжко. тумби 2 шт., шафа 2 шт., тим самим відкрито викрав меблі на загальну суму 37065 грн., після чого вивіз їх за місцем свого проживання, чим заподіяв потерпілому значну шкоду.

25 вересня 2000 року за місцем мешкання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено: комплект кухні (7 предметів), диван тримісний, диван двомісний, диван-«книжка», 2 тумби з комплекту відпочивальні, комод, комплект для двоспального ліжка, дзеркало для комода, 3 крісла та інші комплектуючі предмети.

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 141 КК України, в редакції 1960 року, та виправдано за п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України, в редакції 1960 року, у зв`язку з відсутністю в його діях вказаного складу злочину.

Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року встановлено, що органами досудового слідства не встановлено та належними доказами не підтверджено: кількість викраденого, його вартість, належність майна певній особі. Суд констатував, що він позбавлений можливості виконати вимоги ст. 313 КПК України, в редакції 1960 року, у зв`язку з тим, що меблі, які визнані речовими доказами по справі, вилучені в ході обшуку втрачені, їх місцезнаходження невідоме. Суд зазначив, що оглянути меблі та встановити розмір спричиненої шкоди неможливо (т. 1 а.с. 3-27).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року - залишено без змін.

Ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 квітня 2019 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року - залишено без змін.

Постановою Прокуратури Дніпропетровської області про визнання розміру шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування від 27.05.2020 року визначений розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 15 600,00 гривень (витрати на правову допомогу). Зазначено, що вартість майна, що було предметом кримінального провадження, стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 згідно боргової розписки, тому відсутні підстави відшкодування його вартості за рахунок держави, а вартість майна, яке не було предметом спірних правовідносин, немає можливості встановити, оскільки ОСОБА_1 не надано жодних документів, за якими можливо було б ідентифікувати вказані речі, як такі, що є власністю позивача, встановити їх родові та якісні характеристики.

Встановивши, що під час розгляду справи не знайшов підтвердження факт належності меблів саме позивачеві ОСОБА_1 , суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необгрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Частиною дугою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Пунктом 1-1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно з пунктами 2 та 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках, громадянинові підлягають відшкодуванню (повертаються) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; та моральна шкода.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно.

Згідно з пунктом 14 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі Положення), майно, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина.

У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість. При недостатності у них коштів для відшкодування шкоди, вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету.

У випадках, коли майно було знищене, втрачене або пошкоджене під час знаходження у розпорядженні органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури чи суду, громадянин має право звернутися до цих органів з вимогою про відшкодування вартості майна.

Розгляд зазначеної вимоги громадянина до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду провадиться в місячний термін.

Якщо вимога про повернення майна або відшкодування його вартості у безспірному порядку не задоволена або громадянин не згодний з прийнятим рішенням, він має право звернутися до суду в порядку позовного провадження. Вартість майна при відшкодуванні визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди.

Таким чином, із вимогою про повернення майна, що було конфісковане, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майна, на яке накладено арешт, власник такого майна безпосередньо звертається із відповідною заявою до установи чи органу, в якому воно знаходиться. У випадку, якщо така вимога не задоволена, власник майна не позбавлений права звернутися до суду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №201/18305/17, від 18 грудня 2019 року у справі №263/13211/15.

Статтями 316, 317 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , звернувшись до суду із позовом щодо відшкодування шкоди, завданої йому незаконними діями органів досудового слідства та суду, як власнику майна, вилученого в ході обшуків, проведених 22 вересня 2000 року у квартирі АДРЕСА_3 у гр. ОСОБА_2 та у гаражі № НОМЕР_1 , належному гр. ОСОБА_2 , а також 25.09.2000 року у квартирі АДРЕСА_4 за місцем мешкання ОСОБА_1 , не надав суду жодного належного та допустимого доказу щодо належності йому на праві власності майна, вилученого в ході вказаних обшуків (т. 1 а.с. 28-34).

При цьому, при дослідженні матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що меблі, вилучені при проведенні обшуків 22 вересня 2000 року та 25 вересня 2000 року по місцю проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також у гаражі ОСОБА_2 , постановою слідчого прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу від 25 вересня 2000 року були залучені до матеріалів справи, як речові докази, та передані на зберігання власнику - громадянину ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 30-35, 41).

Згідно зі статтями 78, 79 КПК України в редакції 1960 року, який був чинний станом на день прийняття постанови про порушення кримінальної справи № 53009063 щодо притягнення ОСОБА_1 було, як обвинуваченого, за ознаками злочинів, передбачених ч.ч.2,3 ст.166, ч.2 ст.172, ч.ч.2,3 ст.198-2 КК України, в редакції 1960 року, предмети, які були об`єктом злочинних дій, є речовими доказами.

Речові докази зберігаються при справі, за винятком громіздких предметів, які зберігаються в органах дізнання, досудового слідства і в суді або передаються для зберігання відповідному підприємству, установі чи організації.

В окремих випадках речові докази можуть бути до вирішення справи в суді повернуті їх володільцям, якщо це можливо без шкоди для успішного провадження в справі.

Отже, слідчий прокуратури Саксаганського району міста Кривого Рогу, у відповідності до приписів статей 78, 79 КПК України в редакції 1960 року, передав спірне майно на зберігання ОСОБА_6 , як власнику майна, та доказів протилежного суду не надано.

Наведе вище, у своїй сукупності, підтверджує, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факту втрати органами слідства належного йому на праві власності майна, а тому останній не набув права на відшкодування його вартості, у порядку визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, як необґрунтовані та недоведені.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, як безпідставна та необґрунтована, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 жовтня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 липня 2022 року.

Головуючий:

Судді: