Номер провадження: 22-ц/813/2671/22
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря Власенко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Козак Федора Івановича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами, змінив предмет позову, в яких остаточно просила стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 577 096,77 грн., які складаються з: 100 000,00 грн. - за розпискою від 04.09.2015 р., 347 720,00 грн. - вартість покращень, які виконанні в квартирі, 105 610,00 грн. - витрати на юридичну допомогу за договором від 26.07.2017 р., 23766,77 грн. - збитки, які вона понесла на оформлення нотаріальних договорів, оплати заборгованості за спожиту електричну енергію.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем у 2014р. була досягнута домовленість щодо обміну квартир, внаслідок якої 17.12.2014 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування кв. АДРЕСА_1 , за яким до ОСОБА_2 перейшла у власність вказана квартира. Також 23.01.2015 р. між ОСОБА_2 та сестрою ОСОБА_1 ОСОБА_4 був укладений договір дарування кв. АДРЕСА_2 . Також на виконання домовленості ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошову суму 100 000,00 грн., як різницю між вартістю обмінних квартир, що підтверджується розпискою від 04.09.2015 р. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 р., яке набрало законної сили 09.03.2016 р. (справа №523/1597/15-ц) договір дарування кв. АДРЕСА_1 було визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_1 не мав достатнього обсягу права власності для відчуження належної йому квартири, про що був обізнаний. В подальшому рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017 р., яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019 р. були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 , був визнаний недійсним договір дарування кв. АДРЕСА_2 . В частині стягнення з ОСОБА_1 100 000,00 грн. за розпискою від 04.09.2015р. було відмолено та роз`яснено право на звернення до суду з такими ж вимогами, з інших підстав. На думку ОСОБА_2 з ОСОБА_1 підлягають стягненню 100 000,00 грн. з підстав, передбачених ст.1212 ЦК України.

Також, ОСОБА_2 зазначає, що з грудня 2014 р. вона користувалась придбаною у ОСОБА_1 квартирою та значно поліпшила її технічний стан, що підтверджується висновками, за якими ОСОБА_2 у період з березня по грудень 2015 р. зробила в кв. АДРЕСА_1 покращення, вартість яких склала 347 720,00 грн., які вона просила стягнути з відповідача.

Крім того, позивачем з метою отримання декларації про готовність об`єкта до експлуатації на реконструкцію квартири було укладено договір про надання юридичних послуг щодо реєстрації права власності на кв. АДРЕСА_1 , за що вона сплатила 105 610,00 грн., які просила стягнути з відповідача з підстав передбачених ст. 390 ЦК України.

Також, позивач просила стягнути з відповідача збитки, які вона понесла на погашення боргових зобов`язань ОСОБА_1 за спожиту електричну енергію в придбаній нею квартирі у розмірі 4310,57 грн. та 64,66 грн., яку сплатила за рішенням суду та на погашення заборгованості по квартирі за спожиту електричну енергію в розмірі 2900,00 грн., 4900,00 грн. на користь Північного РЕМ. Крім того, протягом 2015р. нею було сплачено залишок заборгованості по квартирі в розмірі 1245,40 грн. Також, позивач просила стягнути витрати за укладання нотаріальних послуг за два договори у розмірі 5767,80 грн. та 4643,00 грн. Всього позивач просила стягнути 23 766,77 грн., які вона вважає збитками. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Від ОСОБА_1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що не погоджується з пред`явленими позивними вимогами, так як позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами про стягнення з нього 100 000,00 грн., який слід відраховувати з 09.03.2016р. (час набрання законної сили рішення суду у справі №523/1597/15-ц). Просив застосувати наслідки його пропуску. Крім того, відповідач зазначив, що надана позивачем розписка не містить відомостей від кого були отримані грошові кошти. Він не отримував грошових коштів за розпискою в розмірі 100 000,00 грн. Також, на його думку такі кошти начебто надавалися фізичній особі, як засіб до існування й їх було надано добровільно, а розписка була написана, як намагання не допустити визнання договорів дарування недійсними. Не відповідають дійсності та спростовуються рішеннями судів, які набрали законної сили, про визнання недійним договору дарування і про виселення ОСОБА_2 , твердження позивача про добросовісність користування кв. АДРЕСА_1 , які вказують на те, що позивач знаючи про скасування правових підстав її права власності самочинно, на земельній ділянці, що не була їй відведена, добудувала житлову кімнату пл.19,7 кв.м. та збільшила коридор з 3 до 16,5 кв.м. Такі обставини вказують на те, що позивача не є законним власником поліпшень на суму 347720,0 грн., а так саме і витрат на юридичну допомогу в розмірі 105 610,00 грн. Щодо сплати ОСОБА_2 заборгованості за спожиту електричну енергію, то такі були проведені від імені ОСОБА_1 , а якщо такі і були проведені позивачем, то на думку відповідача, були проведені добровільно. Посилаючись на зазначені обставини, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (іпн. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 458 130,80 грн., судовий збір в розмірі 4581,30 грн., а всього 462712,10 грн.

В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

05 квітня 2021 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року, відповідно до якої апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт, посилається на те, що суд першої інстанції при стягненні 347 720,00 грн. вартості покращень, які виконані в квартирі, не погодився з доводами позивача про правові підстави стягнення з застосуванням частини третьої статті 390 ЦК України, а самостійно обґрунтував необхідність застосування частини четвертої статті 390 ЦК України.

В порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Крім того, суд, у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК України не надав оцінки аргументам, висловленим відповідачем, щодо відсутності підстав для задоволення позову, не надав оцінки запереченням проти позову, не встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору, а лише погодився з доводами позивача, викладеними у позовній заяві.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення 347 720,00 грн. вартість покращень, які виконані в квартирі, суд першої інстанції не врахував і не спростував доводів відповідача про недоведеність тверджень позивача про те, що будівельні роботи були проведені як добросовісним набувачем саме в період березень-грудень 2015 року, тобто до набрання рішенням суду законної сили, яким був визнаний недійсним договір дарування.

Таких доказів в справі немає, в той час декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради тільки 07.08.2017 року, тобто майже через два роки після того, як рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.10.2015 року були скасовані правові підстави прав власності позивачки на квартиру АДРЕСА_3 і через півтора роки після набрання законної сили цього рішення (09.03.2016 року).

Тим самим, на думку апелянта, спростовані доводи позивача як про час виконання робіт так і про добросовісність набувача.

Судом першої інстанції не надано оцінку тому факту, що позивачка самочинно, на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети добудувала другу кімнату, що є самочинним будівництвом, а не поліпшенням.

Враховуючи те, що за твердженням позивачки будівництво здійснювалось в період березень-грудень 2015 року, а декларація про готовність від 07.08.2017 року, то будівництво здійснювалось самочинно: без проектної документації, без декларації про початок виконання будівельних робіт та на невідведеній земельній ділянці, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

До того ж, оцінка прибудованого нерухомого майна на суму 347 720 гривень могла бути визначена тільки судово-будівельною експертизою, про проведення якої позивач не заявляв.

Апелянт вважає, що оскільки право власності на нерухоме майно не визнано за власником земельної ділянки, на якій воно розміщене - місцевою громадою, то на підставі ч. 4 ст. 376 ЦК України, самочинно прибудоване нерухоме майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

Також наголошує на тому, що судом першої інстанції було безпідставно стягнуто з відповідача грошові кошти у розмірі 100000 гривень на підставі розписки.

Вказує, що ні в рішенні суду від 04.12.2017 року, ні в постанові Одеського апеляційного суду від 21.03.2019 року не встановлено, що під час укладення договорів дарування відбувся обмін квартир.

Договори дарування були укладені 17.12.2014 року, а розписка написана 04.09.2015 року і в розписці не вказані ні дата отримання коштів, ні від кого та за що, в ній немає посилань і на укладення договору дарування.

Не спростувавши належними та допустимими доказами посилання відповідача на те, що він не отримував грошові кошти, а розписку написав щоб допомогти позивачці визнати дійсним договір купівлі-продажу суд першої інстанції безпідставно відхилив заперечення відповідача.

Зміст наданої розписки є суперечливим не тільки тому, що не підтверджує факт отримання відповідачем певної грошової суми саме від позивача, але й тому, що він не підтверджує укладення між сторонами договорів обміну квартирами, про які йдеться у розписці, оскільки рішеннями судів визнані недійсними договори дарування квартир, які були укладені до написання розписки і в яких не йшла мова про грошові кошти.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно та без будь-якого мотивування визнав збитками сплату позивачкою реєстраційних послуг в розмірі 5767,80 гривень та 4643,00 гривень за укладення нотаріальних договорів дарування, що визнані недійсними.

Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 257,261, ч.3 статті 267 ЦК України, оскільки позовна заява подана з пропуском строку позовної давності.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року провадження по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Козак Федора Івановича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.04.2021 року справу призначено до розгляду.

Сторони до судового засідання не з`явились про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що 17.12.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування кв. АДРЕСА_1 .

Також, 23.01.2015р. між ОСОБА_3 та рідною сестрою ОСОБА_1 ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування кв. АДРЕСА_2 .

За укладання зазначених вище нотаріальних договорів дарування ОСОБА_2 сплатила реєстраційні послуги у розмірі 5767,80 грн. Та 4643,00 грн. відповідно, що підтверджується свідоцтвом про сплату грошей приватного нотаріуса Трубачової Г.І.

ОСОБА_2 вселившись у кв. АДРЕСА_1 , в період березень-грудень 2015р. з метою покращення житлових умов та підвищення комфорту свого життя здійснила будівельні роботи. Зокрема, в квартирі були демонтовані внутрішні перегородки, улаштовані стіни приміщень, покрівля добудованих приміщень, віконних отворів, були закладені віконні отвори, улаштовані міжкімнатні дверні отвори, здійснений монтаж металопластикових та дерев`яних дверних блоків, замінена підлога в приміщеннях, укладений ламінат, улаштована підлога із керамічної плитки, укладено лінолеум, улаштовані стелі із гіпсокартонових листів по каркасу гнутого профілю, замінено внутрішнє покриття стін приміщень, оброблено стіни декоративною штукатуркою, укладено керамічну плитку на стіни приміщень, оклейка стіни шпалерами, розводка і підключення систем водопостачання, водовідведення і опалення із установкою лічильників. Вартість покращень, які були виконані в квартирі за вказаний вище період в грошовому еквіваленті склали 347 720,00 грн. Дана обставина підтверджується наданим висновком про технічний стан приміщень кв. АДРЕСА_1 , проведеного експертом, який оцінюється судом, як простий письмовий доказ.

26.07.2017р. ОСОБА_3 уклала з ПП «Одеське БТІ» договір про надання юридичних послуг, за умовами якого підприємство зобов`язалось надати юридичні консультативні послуги юридичного супроводу документів по реконструкції кв. АДРЕСА_1 за що сплатила 105610,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій.

Рішенням Суворовського районного суду від 19.10.2015р., яке набрало законної сили 09.03.2016р. (справа №523/1597/15-ц) договір дарування від 17.12.2014р. був визнаний недійсним.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. (справа №523/9173/16-ц), яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019р., було визнано недійсним договір дарування від 23.01.2015р. кв. АДРЕСА_2 . Повернуто сторони договору ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у первісний стан: припинено право власності ОСОБА_4 на спірну квартиру, визнано за ОСОБА_3 право власності на кв. АДРЕСА_2 . Була виселена ОСОБА_3 з кв. АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В частині заявлених вимог ОСОБА_2 про стягнення 100 000,00грн., рішення суду першої інстанції було скасовано, в задоволені таких вимог відмовлено з посиланням на те, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості звернутися до суду з окремим позовом про захист її порушених прав щодо сплати ОСОБА_1 коштів.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 347 720,00 грн. вартості покращень, які виконані в квартирі колегія зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 17.12.2014р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування кв. АДРЕСА_1 .

Також, 23.01.2015р. між ОСОБА_3 та рідною сестрою ОСОБА_1 ОСОБА_4 був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування кв. АДРЕСА_2 .

За укладання зазначених вище нотаріальних договорів дарування ОСОБА_2 сплатила реєстраційні послуги у розмірі 5767,80грн. та 4643,00грн. відповідно, що підтверджується свідоцтвом про сплату грошей приватного нотаріуса Трубачової Г.І.

ОСОБА_2 вселившись у кв. АДРЕСА_1 , в період березень-грудень 2015р. з метою покращення житлових умов та підвищення комфорту свого життя здійснила будівельні роботи. Зокрема, в квартирі були демонтовані внутрішні перегородки, улаштовані стіни приміщень, покрівля добудованих приміщень, віконних отворів, були закладені віконні отвори, улаштовані міжкімнатні дверні отвори, здійснений монтаж металопластикових та дерев`яних дверних блоків, замінена підлога в приміщеннях, укладений ламінат, улаштована підлога із керамічної плитки, укладено лінолеум, улаштовані стелі із гіпсокартонових листів по каркасу гнутого профілю, замінено внутрішнє покриття стін приміщень, оброблено стіни декоративною штукатуркою, укладено керамічну плитку на стіни приміщень, оклейка стіни шпалерами, розводка і підключення систем водопостачання, водовідведення і опалення із установкою лічильників. Вартість покращень, які були виконані в квартирі за вказаний вище період в грошовому еквіваленті склали 347 720,00грн. Дана обставина підтверджується наданим висновком про технічний стан приміщень кв. АДРЕСА_1 , проведеного експертом, який оцінюється судом, як простий письмовий доказ.

Відповідно до ч.3 ст. 390 ЦК України добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Згідно з ч.4 ст. 390 ЦК України, добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість..

Отже, ч.3 зазначеної норми матеріального права регулює права добросовісного або недобросовісного набувача чужого майна на відшкодування витрат, здійснених ним з часу, коли у власника виникло право на повернення цього майна або на отримання доходів від його використання.

Разом з тим, положення ч.4 ст. 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення.

Застосування зазначених норм матеріальних прав суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема, за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право, зокрема, на повернення майна.

На відміну від норми ч.3 ст. 390 ЦК України за положеннями ч.4 цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

З урахуванням того, що позивач був добросовісним набувачем майна квартири АДРЕСА_1 , за час володіння якою здійснила поліпшення вказаного нерухомого майна шляхом здійснення будівельних ремонтних робіт, які не підлягають відокремленню від майна, оскільки є складовою нерухомого майна, суд вірно зробив висновок, що позивач ОСОБА_2 має право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, у відповідності до ч.4 ст. 390 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції самостійно обґрунтував необхідність застосування частини четвертої статті 390 ЦК України., оскільки з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 , як на підставу позову посилалась як на ч. 3 ст. 390 ЦК України, так і на ч. 4 ст. 390 ЦК України.

Доводи апелянта щодо невірно встановленого часу виконання будівельних робіт, самочинності будівництва, а не поліпшенням спростовуються висновком про технічний стан приміщень кв. АДРЕСА_1 т а Декларацією про готовність до експлуатації об`єкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до об`єктів з незначними наслідками, з якої вбачається, що проект Реконструкція квартири АДРЕСА_4 , затверджений замовником ОСОБА_5 від 28.08.2009 року та 15.09.2015 року.

Виходячи із зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відхилення заперечень ОСОБА_1 в тій частині, що ОСОБА_2 на час поліпшення квартири була недобросовісним володільцем, так як таке спростовується обставинами встановленими судом. Крім того, на час виконання будівельних робіт ОСОБА_2 правомірно володіла та користувалась квартирою, а покращення були проведені до набрання рішенням суду законної сили, яким був визнаний недійсним договір дарування.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 100000 гривень на підставі розписки, колегія зазначає наступне.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі N 450/2286/16-ц (провадження N 61-2032св19).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору.

Тлумачення статті 6 ЦК України свідчить, що сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі N 405/5723/18 (провадження N 61-7659св21) вказано, що "саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Проте суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову, не застосувавши до спірних правовідносин правову норму, яка підлягає застосуванню".

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Відповідно до ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

За змістом ч.1 ст. 1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2017р. (справа №523/9173/16-ц), яке було змінено постановою Одеського апеляційного суду від 21.03.2019р. фактично було встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , останньою та ОСОБА_4 під час укладання договорів дарування відбувався обмін квартир, зокрема ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 кв. АДРЕСА_1 , а остання за договором дарування передала у власність ОСОБА_4 кв. АДРЕСА_2 . З власноруч написаної ОСОБА_1 розписки від 04.09.2015р. вбачається, що він при укладанні договорів обміну квартирами по кв. АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 отримав різницю в розмірі 100 000,00грн.

При таких обставинах, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, на безпідставне збагачення ОСОБА_1 на суму грошових коштів, отриманих ним від ОСОБА_2 в розмірі 100 000,00грн., за договорами дарування квартир, які згодом були визнанні недійсними, а отже є достатні правові підстави для застосування кондикційної норми ст.1212 ЦК України, як підставу для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100 000,00грн.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку щодо відхилення посилань ОСОБА_1 та його представника, що відповідач не отримував 100 000,00грн., так як таке спростовується власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 , що він підтвердив у судовому засіданні. За змістом тексту розписки та посилання на укладання договорів обміну квартирами, одна з яких належить ОСОБА_1 , а інша, за встановленими судом обставинами, належить ОСОБА_3 , то слід дійти висновку, що саме від останньої відповідачем були отримані грошові кошти. Посилання про передачу коштів для їх витрати на потреби не заслуговують на увагу, так як таке в контексті написаної розписки слід розуміти таким чином, що після отримання грошових коштів в розмірі 100 000,00грн., ОСОБА_1 їх витратив на сплату комунальних послуг, заборгованості по житлово-комунальним послугам, витрат на оплату спожитої електроенергії, нотаріальних послуг.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Козак Федора Івановича залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 березня 2021 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2022 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова