Провадження № 2/591/262/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - ОСОБА_2 , в якому просив суд встановити факт його проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 18 червня 2012 року по 19 серпня 2018 року. Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) нежитлове приміщення загальною площею 202,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску. Здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання права власності на 1/2 частину за ним та 1/2 частину за відповідачем на вказані нежитлові приміщення. Визнати за відповідачкою право власності на автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску зобов`язавши останню виплатити йому грошову компенсацію за 1/2 частину зазначеного автомобіля.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що починаючи з 18 червня 2012 року та по 19 серпня 2018 року проживав з відповідачкою разом однією сім`єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу та вів спільне господарство. Під час спільного проживання позивач на відповідач піклувалися один одним, мали теплі сімейні відносини, були пов`язані спільним побутом, спільними інтересами, мали взаємні права та обов`язки, мали спільний бюджет, в рамках якого разом купували речі (меблі, побутову техніку), разом проводили спільний час та дозвілля, вели активний спосіб життя, відвідували концерти та театри, подорожували як Україною, так і за кордоном, мали спільних друзів, разом святкували дні народження та інші сімейні свята, окрім цього планували зачати та народити спільних дітей. Під час спільного проживання позивачем за власні кошти були здійсненні капітальні ремонти належних відповідачці нежитлових приміщень за адресами: АДРЕСА_5 в АДРЕСА_6 , в зв`язку із чим позивач придбавав необхідні будівельні матеріали, наймав працівників та безпосередньо приймав участь в ремонтних роботах, що призвело до істотного збільшення вартості вищезазначених нежитлових приміщень внаслідок трудових та грошових затрат позивача. Також під час спільного проживання позивач та відповідач за спільні кошти придбали автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску, право власності на який будо зареєстровано на відповідачку за їх усною домовленістю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , його представник адвокат Юшкевич Є.Ю. позовні вимоги підтримали повністю та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачем надані до суду відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких відповідачка зазначає, що позивач в період 2012-2013року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, як одна сім`я за зазначеною позивачем адресою в АДРЕСА_7 вони не проживали, при тому у її власності відсутнє домоволодіння за зазначеною адресою, члени її сім`ї (донька та онука) не мали теплих стосунків з позивачем, спільного бюджету та господарства ніколи не мали, не придбавали речей та не вели ремонтних робіт, позивачем не надано будь яких доказів на підтвердження понесення ним витрат на ремонтні роботи, спірне нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за спільні кошти ними не придбавалося, а було передано в 2017році відповідачу у натуральній формі, в якості вартості частини майна від ТОВ «ЧУС, засновником якого являється відповідач, нежитлові приміщення за адресами: АДРЕСА_8 взагалі відповідачу на праві власності не належать, автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випускубув придбаний відповідачем за кошти від продажу попереднього автомобіля та запозичених коштів, до медичної клініки з метою лікування безпліддя відповідач не зверталась.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Оніщенко О.В. позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав викладених у відзиві.

Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц зазначила, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Слід зазначити, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

На підтвердження своїх позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю стороною позивача було надано спільні фотознімки позивача та відповідачки (т. 1, а.с. 50-74, 199-201). В судовому засіданні позивач та представник відповідача не заперечували, що на вказаних фотознімках зображені позивач та відповідач, а тому згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню.

Дані фотознімки свідчать про спільний відпочинок сторін та святкування різноманітних подій. Однак, на думку суду, даний факт сам по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Це кореспондується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2019 року у справі № 588/350/15-ц.

Окрім цього з наданих позивачем копій фотокарток на яких зафіксовані сторони, також не можливо встановити період за який вони були здійснені та святкування яких саме подій на них засвідчені.

Із рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15.03.2013 року по цивільній справі № 1806/14266/12 (а.с. 17, т.1) вбачається що позивач починаючи із 06 липня 1996 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , має від шлюбу двох дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначеним рішенням суду цей шлюб був розірваний. Дана обставина спростовує твердження позивача про те, що він почав проживати однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу, починаючи з 18 червня 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 (а.с. 14, т.1), а відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 .

Отже, факт того, що сторони були зареєстровані за різними адресами, свідчить про визначення ними окремих місць їх постійного проживання, а квартира відповідача за адресою: АДРЕСА_10 , не була постійним місцем проживання позивача.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є власником нежитлового приміщення загальною площею 202,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нежитлове приміщення відповідач, згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зареєструвала 05.02.2018 року.

Доказів щодо існування права власності у відповідача на інші об`єкти нерухомості, що заявлені до поділу позивачем, надано не було і у матеріалах справи такі докази відсутні. Тобто інші приміщення зазначені позивачем в позові взагалі не належать відповідачці на праві власності, таких документів суду не було надано.

При цьому із матеріалів справи вбачається, що вищезазначене нежитлове приміщення не придбавалося відповідачем, а було передано їй від товариства з обмеженою відповідальністю «ЧУС» у натуральній формі, в якості вартості частини майна, пропорційній частці відповідача у статутному капіталі ТОВ «ЧУС», засновником якого відповідачка була з 1997 року, до цього спірне нежитлове приміщення належало ТОВ «ЧУС» на праві власності та було придбано останнім у 2005 року шляхом малої приватизації.

Дані обставини підтверджуються протоколом загальних зборів учасників ТОВ «ЧУС» від 18.08.2017 року (а.с. 152-153, т.1), актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2018 року (а.с. 151, т.1), договором купівлі продажу нежитлового приміщення від 28.12.2005 року (а.с. 165, т.1), реєстраційним посвідченням БТІ (а.с. 166, т.1), статутом ТОВ «ЧУС» (а.с. 155-164, т.1), бухгалтерською довідкою ТОВ «ЧУС» від 30.04.2021року (а.с. 170, т.1).

Зазначене спростовує доводи позивача про придбання під час спільного проживання з відповідачем та за спільні грошові кошти спірного нежитлового приміщення загальною площею 202,5 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та поширення на це нерухоме майно режиму спільної сумісної власності подружжя.

Надані позивачем виписки по банківським картковим рахункам (продажі за картками) за період з 01.06.2016 по 31.08.2016 (а.с. 30-32, 33-36, т.1) на загальну суму 55 144 гривень 60 копійок не можуть слугувати належним, достатніми та достовірними доказами понесення позивачем витрат на придбання будівельних матеріалів, так як із них не вбачається, що ці рахунки належать безпосередньо позивачу, відсутнє призначення платежів та не доводиться факт того, що придбані позивачем будівельні матеріали були використані саме для проведення ремонту належного відповідачу нежитлового приміщення. Більше того, суд вважає, що вартість придбаних позивачем будматеріалів у розмірі 55144 гривень 60 копійок явно не доводить факт істотного збільшення вартості вищезазначеного нежитлового приміщення внаслідок грошових затрат позивача.

З довідки наданої регіональним сервісним центром МВС в Сумській області від 03.06.2020 року (а.с. 173, т.1) вбачається, що за відповідачем з 07.07.2015 року зареєстровано автомобіль MERCEDES-BENZ ML 250 CDI, коричневого кольору, 2015 року випуску.

Суд приймає до уваги заперечення відповідача про те, що вказаний автомобіль було придбано за власні грошові кошти від продажу попереднього автомобіля та запозичених коштів, позивач будь якої допомоги для придбання автомобіля не надавав, так як в матеріалах справи мається довідка про реєстрацію/зняття з обліку автомобіля MERCEDES-BENZ ML 350. 2008 року випуску, який належав відповідачу (а.с. 173. т.1), та письмова розписка про отримання відповідачем від своєї матері грошових коштів для придбання автомобіля (а.с. 174. т.1), тобто заперечення відповідача є узгодженими між собою та іншими доказами у справі.

Аналізуючи доводи позивача про планування зачаття та народження спільних із відповідачем дітей та надані ним на підтвердження цієї обставини докази необхідно зазначити, що в матеріалах справи маються заява пацієнта/пацієнтів щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій (ДРТ) (а.с. 26. т.1), результати обстеження відповідача в медичній лабораторії «СіНЕВО» від 06.11.14 (а.с. 28. т.1), результати обстеження позивача в медичній лабораторії «СіНЕВО» від 06.11.14 (а.с. 27. т.1).

Разом з тим, заява щодо застосування допоміжних репродуктивних технологій (ДРТ) не містить підпису пацієнта/пацієнтів, в особі позивача або відповідача, а результати медичного обстеження відповідача відповідно до чинного законодавства являються конфіденційною інформацією та лікарською таємницею, яка не може бути розповсюджена або розголошена без згоди відповідача, при цьому в матеріалах справи така згода відповідача відсутня.

В зв`язку із цим суд критично відноситься до цих доказів та повністю відхиляє їх.

На підтвердження своїх позицій стороною позивача було заявлено клопотання про виклик свідків:

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що позивач являється його товаришем і він з ним спілкується до теперішнього часу, він впевнений в тому що позивач та відповідач проживали разом як одна сім`я, позивач купляв продукти харчування, вони допомагали один одному, він бував у них на спільних святах та запрошував їх до себе додому, пересувалися вони на різних автомобілях, чи вели спільно господарство точно не може повідомити.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив що в 2016 році він шукав роботу та по об`яві у газеті прийшов у приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , в якому саме перебував позивач, з яким він домовився про роботу та її оплату, здійснював ремонтні роботи у цьому приміщенні, позивач привозив будівельні матеріали, видавав йому зарплату, працював він тільки за цією адресою, документів на приміщення не бачив, думав, що позивач є власником бо вів себе він як хазяїн приміщення.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив що він познайомився з позивачем через газету «Ваш Шанс», позивач запропонував йому роботу, тому він працював на об`єктах за адресою: АДРЕСА_12, АДРЕСА_3 , займався укладанням плитки, робив стяжку, позивач видавав йому зарплатню та придбавав будівельні матеріали і сам працював як прораб, вважав, що ці приміщення належать позивачу, так як саме він наймав його на роботу, зі слів інших працівників, йому відомо, що відповідачка є дружиною позивача.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона знайома з позивачем з 2013 року, приблизно у 2016 році вона працювала за адресою: АДРЕСА_2 , займалася малярними роботами, платив за виконану роботу позивач, який повідомив, що цей магазин належить йому, відповідачку вона не знає і ніколи її не бачила.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зміст показань допитаних в судовому засіданні свідківОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , суд відхиляє їх та не бере до уваги, так як зазначені особи являються знайомими позивача або підлеглими працівниками, з якими позивач знаходиться у приязних стосунках або на яких позивач мав адміністративний вплив (організовував роботи, виплачував зарплатню), окрім цього покази цих осіб не узгоджуються з іншими матеріалами у справі.

Суд також не приймає до уваги надані позивачем та наявні у справі письмові пояснення свідка ОСОБА_10 (а.с. 97-99), так як ці пояснення були надані після закриття підготовчого засідання у справі та призначення справи до судового розгляду, свідок ОСОБА_10 не допитувався у судовому засіданні, присягу свідка не приносив та не попереджався судом про кримінальну відповідальність про відмову від дачі показів або дачу завідомо неправдивих показів.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх, слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі № 466/3769/16-ц).

Інших доказів на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю позивачем суду не надано.

Щодо визнання об`єктами права спільної сумісної власності подружжя нежитлових приміщення, належних на думку позивача відповідачу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11 та їх поділ шляхом визнання права власності за позивачем на 1/2 частину цих приміщень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Однак, стороною позивача, всупереч приписів ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України взагалі не надано суду будь яких доказів, які б свідчили про належність відповідачці вказаних об`єктів нерухомості - нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_11 , дати їх набуття, площі, вартості, тощо.

З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги в цій частині неспроможними та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже системний аналіз наведеного, дає суду підстави для висновку, що позивачем не було доведено у судовому засіданні наявність між ним та відповідачем усталених відносин притаманних подружжю в період з 18 червня 2012 року по 19 серпня 2018 року, а саме не надано доказів про спільне проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів своєї участі у набутті спільно з відповідачкою спірного майна.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені статтею 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, оскільки вимога про поділ майна є похідною та ґрунтуються на позовній вимозі про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, яка, як було зазначено вище, не була доведена стороною позивача.

Тому, суд не знаходячи підстав для задоволення вимоги пов`язаної із встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з червня 2012 року до серпень 2018 року, приходить до висновку стосовно відмови у похідних позовних вимогах що стосуються визнання права власності на частину сумісно придбаного майна.

Положеннями ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, зокрема доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (частини 1, 2 статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд покладає судові витрати на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,7, 10, 11-13, 76-81, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 серпня 2022 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО