Справа № 184/161/22
Номер провадження 2/184/179/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Попівніч Н.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 «про визнання факту купівлі-продажу квартири», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить визнати дійсним договір купівлі продажу квартири, загальною площею 39,1 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.09.1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзив не надали.

Окрім цього, на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено оголошення про виклик до суду відповідачів, з огляду на що відповідачі, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України вважаються такими, що отримали судову повістку.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд зі згоди позивача ухвалив рішення про заочний розгляд справи.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги необґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як вбачається з вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частина 2 ст. 13 ЦК України передбачає межі здійснення цивільних прав передбачено при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися віддій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Але такий спосіб захисту як визнання дій неправомірними законом не передбачено. Не передбачено такий спосіб захисту і укладеним договором.

Відповідно до ст.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 27.09.1996 року він фактично купив та користується квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності в рівних частках кожному належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та їхніми двом неповнолітнім (на той час) дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Фактом передачі йому у користування вищевказаної квартири є розписка від 27.09.1996 року, отримана ним від подружжя: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. Нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири продавці відмовлялись в зв`язку з тим, що співвласниками були неповнолітні діти, а відповідно до вимог законодавства України необхідно було отримати дозвіл відділу опіки та піклування. Рішенням виконавчого комітету Орджонікідзевської міської ради народних депутатів від 21.03.1997 року за №98/7 було відмовлено у здійсненні угоди купівлі-продажу. Він у вересні 1996 року повністю розплатився за квартиру і фактично почав в ній проживати. Офіційно він був зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 з 22.05.2003 року. На його неодноразові спроби офіційно укласти договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири він отримував від відповідачів відмову в зв`язку з небажанням оформлювати права власності на неповнолітніх дітей, тобто чекали, коли неповнолітні діти, у яких є частина власності в квартирі набудуть повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, після нього відкрилась спадщина на 1/4 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом після померлого ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. В Апостолівській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області за заявами спадкоємців (зі слів відповідачів) була відкрита спадкова справа, однак йому до теперішнього часу офіційно невідомо, чи оформлене право власності в частині спадкування за законом після померлого ОСОБА_3 спадкоємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як відповідачі не йдуть на «контакт», всіляко ухиляються від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу квартири, мотивуючи це відсутністю часу, коштів і взагалі небажанням цим займатися. Він на протязі багатьох років всіляко намагався умовити відповідачів укласти договір купівлі - продажу квартири відповідно до вимог чинного законодавства України, однак всі зусилля були марними, тому вважає, що в діях відповідачів вбачаються елементи шахрайства, ухиляючись від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартири, відповідачі неодноразово погрожували йому фізичною розправою. На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаній квартирі, володіє та користується даним нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонти, сплачує комунальні послуги в повному обсязі. На даний момент права приватної власності на вказану квартиру у нього немає, тобто на знаходиться у власності інших осіб, а отже є чужим нерухомим майном.

З доводами та вимогами позивача, висловлених в позовній заяві та в судовому засіданні суд не погоджується, оскільки вони є безпідставними та не доведеними і спростовуються матеріалами справи в їх сукупності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Щодо посилань позивача на застосування судом ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України слід звернути увагу на те, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Доводи позивача щодо ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартири є хибними, безпідставними та нічим не підтвердженими. Сам позивач в судовому засіданні зазначає про те, що відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору в зв`язку з відсутністю можливості та коштів.

Наразі відповідачі проживають за межами міста поблизу проведення бойових дій та в зв`язку з введенням в України воєнного стану не мають об`єктивно можливості для нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу квартири, про що також вони і повідомили суд в телефонному режимі.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини, позивач не обґрунтував в чому саме полягає безповоротне ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст. 220 ЦК України.

Окрім того слід звернути увагу на наступне.

Позивач в своєму позові та в судовому засіданні посилається на письмову розписку, яку вважає договором, укладеним 27 вересня 1996 року.

Разом з тим позивачем надано до суду оригінал та копію не укладеного договору купівлі - продажу квартири між сторонами по справі, а лише розписку про продаж квартири та отримання грошових коштів від позивача відповідачами.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами спірні правовідносини щодо ніби - то укладеного договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 виникли 27 вересня 1996 року, на які поширюється дія Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1960 року, який втратив чинність 01.01.2004 року.

Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1960 року не передбачає можливість визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним, як це визначено в ч. 2 ст. 220 ЦК України в редакції 2004 року.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, судом не вбачається з боку відповідачів порушень діючого законодавства України при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу квартири, а тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Оскільки у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір із відповідачів стягненню не підлягає, а всі судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 28, 76-82, 89, 133, 141, 247, 263, 265, 280-289 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 «про визнання факту купівлі-продажу квартири».

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.06.2022 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш