Дата документу 27.12.2022
Справа № 501/2825/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2022 року Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Петрюченко М.І.

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

предмет та підстави позову: про визнання наказів незаконними, зміну дати звільнення і стягнення середнього заробітку за час простою

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

ОСОБА_1 12.10.2022 звернувся до суду з позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ про визнання наказів незаконними, зміну дати звільнення і стягнення середнього заробітку за час простою, згідно якого просить суд:

- визнати незаконними та скасувати накази Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 29.04.2022 №70 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП Чорноморськ», від 16.09.2022 №204/)-32 «Про припинення трудового договору»;

- змінити дату звільнення ОСОБА_1 з «27 вересня 2022 року» на «27 листопада 2022 року»;

- стягнути з ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 2/3 середнього заробітку за час простою з вини роботодавця, а саме: 47125,44 грн. за період з 01 травня 2022 року по 27 листопада 2022 року;

- допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час простою.

Позов обґрунтований тим, що позивач працював в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в автобазі 2775 з 15.06.1979, потім з 07.01.1982 переведений на посаду водія 3 класу, 21.06.1985 переведений водієм 2 класу, 01.09.2003 переведений водієм автотранспортних засобів в/п до 40 т 1 класу.

Позивач стверджує, що перші два місяці після введення воєнного стану 24.02.2022 він продовжував повноцінно виконувати свої трудові обов`язки. Однак, з 01.05.2022 роботодавець усно повідомив його про те, що у зв`язку із простоєм не потрібно виходити на роботу, про подальші дії його буде повідомлено додатково. При цьому жодних наказів позивачу ніхто не пред`являв, під розписку з їх змістом не ознайомлював. З цього самого часу позивачу не виплачувалась заробітна плата, відповідачем не забезпечувались позивачу відповідні умови праці, том він змушений був звернутись до адміністрації відповідача за відповідним роз`ясненнями.

На усне звернення позивача, 27.09.2022 відповідач надав йому для ознайомлення два накази Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 29.04.2022 №70 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП Чорноморськ» та від 16.09.2022 №204/0-32 «Про припинення трудового договору».

Одночасно з вказаними наказами позивачу вручено під розписку письмове Попередження про майбутнє вивільнення за №2-2/11.2-09 від 27.09.2022.

Позивач стверджує, що вказані документи видані роботодавцем з грубим порушенням трудового законодавства, оскільки:

- запровадження воєнного стану немає перешкод для виконання позивачем обов`язків, передбачених трудовим договором з відповідачем;

- у наказі про призупинення дії трудового договору відсутня інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки; у ньому не зазначено про спосіб обміну інформацією та інші дані позивача;

- зміст наказу від 29.07.2022 №70 доведено до відома позивача лише у день його звільнення;

- відповідачем недодержано строку попередження працівника про звільнення, тощо.

На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача 30.11.2022 надав до суду відзив на позов (а.с.33-40), просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими.

В судовому засіданні позивач просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача просив суд відмовити в позові з підстав викладених у відзиві на позов.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.16).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 02.11.2022 відкрито провадження у справі (а.с.23-24).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивач працював в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ» в автобазі 2775 з 15.06.1979, потім з 07.01.1982 переведений на посаду водія 3 класу, 21.06.1985 переведений водієм 2 класу, 01.09.2003 переведений водієм автотранспортних засобів в/п до 40 т 1 класу, доказом чого є відповідні записи у його трудовій книжці (а.с.8-10).

Наказом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 29.04.2022 №70 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП Чорноморськ» призупинено дію трудових договорів з 01.05.2022 на термін до припинення або скасування воєнного стану з працівниками Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (а.с.11).

Наказом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16.09.2022 №204/0-32 «Про припинення трудового договору», ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів 27.09.2022 у відповідності до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.13).

Згідно попередження про майбутнє вивільнення за №2-2/11.2-09 від 27.06.2022 ОСОБА_1 повідомлено засобами мобільного зв`язку про майбутнє звільнення 06.07.2022 (а.с.14).

ІV. Оцінка Суду.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на території України строком введено воєнний стан, який затверджено Законом України №2101-ІХ.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю передбаченістаттями 43-46 Конституції України. Разом з тим відповідно достатті 64 Конституції Українив умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1статті 6 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Верховною Радою України 15.03.2022 прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" №2136-ІХ, який набув чинності 24 березня 2022 року.

Відповідно до ст.13 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі Закон), передбачено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Відповідно до частини третьої статті 29 КЗпП ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронного зв`язку. У такому разі підтвердженням ознайомлення вважається факт обміну відповідними електронними документами між роботодавцем та працівником.

Однак, варто враховувати, що така процедура оформлення трудових відносин має бути чітко врегулювана відповідними актами підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст.7 Закону України Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану, у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Для фіксації доведення інформації або документів до відома працівника можна основуватися за аналогією закону на нормах Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1042.

Оцінюючи докази надані сторонами справи, суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду документи, де зафіксована процедура обміну електронними документами між роботодавцем та працівником із урахуванням відповідного порядку доведення інформації, або документів до працівників підприємства.

Отже, суд доходить до висновку, що відсутня попередня згода сторін трудових правовідносин на обмін офіційними документами засобами електронного зв`язку.

Зокрема, про це йде мова у постанові Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі №86/21222/16-ц, відповідно до якої за відсутності попередньої згоди сторін трудових правовідносин на обмін офіційними документами засобами електронного зв`язку, такі документи мають подаватися у паперовій формі з оригінальним підписом автора документу, оскільки направлення заяви засобами електронного зв`язку не дає можливості іншій стороні встановити справжнє волевиявлення заявника.

Зважаючи, що позивач повідомлявся про призупинення дії трудового договору та його наступне вивільнення засобами мобільного зв`язку за відсутності зафіксованої процедури обміну електронними документами між роботодавцем та працівником, вказана процедура проведена з порушенням чинного законодавства України, тому порушує права позивача.

Крім того, згідно з п.2 розділу «Прикінцеві положення» цього ЗУ главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено п.2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.1 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Отже, положення ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, КЗпП України - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Відповідно до ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану.

Тобто, з аналізу вищевказаних положень Закону вбачається, що законом надано право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, однак таке право роботодавця не є абсолютним. Головною умовою призупинення трудового договору з працівником, є абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Міністерство економіки України розмістило на сайті міністерства коментар до Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" №2136-ІХ, зокрема і коментар до статі 13 вказаного Закону.

Так, роз`яснено, що у зв`язку з призупиненням дії трудового договору працівник звільняється від обов`язку виконувати роботу, визначену трудовим договором, а роботодавець звільняється від обов`язку забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Головною умовою для призупинення дії трудового договору є абсолютна неможливість надання роботодавцем та виконання працівником відповідної роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин, а також виконання інших обов`язків, передбачених трудовим договором.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши в сукупності надані сторонами докази, оцінивши доводи сторін у справі, суд прийшов до висновку, що відповідачем не доведені законність та обґрунтованість оскаржуваних наказів, зокрема, що на час видання наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 29.04.2022 №70 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП Чорноморськ» існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Разом із цим, позивач звернувся до суду із позовом про оскарження наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 29.04.2022 №70 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП Чорноморськ», стягнення середнього заробітку за час простою з пропуском встановленого тримісячного строку (частина перша статті 233 КЗпП України), у зв`язку чим суд доходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог позивача в цій частині з цих підстав.

Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При цьому, норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини.

Поважні причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «exofficio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено, суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у справі № 199/8766/18 від 22 квітня 2020 року.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач мав право звернутися до суду з позовом про вирішення трудового спору в строки, визначені ч.1 ст.233 КЗпП України, а саме в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Як зазначає позивач в позові що з 01.05.2022 роботодавець усно повідомив його про те, що у зв`язку із простоєм не потрібно виходити на роботу, про подальші дії його буде повідомлено додатково. В судовому засіданні позивач пояснив, що він на роботу не виходив з 01.05.2022 та заробітну плату не отримув.

Однак, позов позивачем подано до суду 12.10.2022.

Натомість, позивач у своїй заяві не наводить жодної іншої причини поважності пропуску позовної давності обумовленої обмеженнями, впровадженими у зв`язку з запровадження воєнного стану в країні, як поважність причини пропущення строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, необхідно кваліфікувати як ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач, протягом строку з 01.05.2022 до 11.10.2022 докладав будь які зусилля для поновлення свого порушеного права. Тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 29.04.2022 №70 «Про призупинення дії трудового договору з окремими працівниками ДП «МТП Чорноморськ та стягнення з відповідача 2/3 середнього заробітку за час простою з вини роботодавця.

Задовольняюючи вимоги позову в частині визнання незаконним та скасування наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16.09.2022 року №204/0-32 «Про припинення трудового договору» та зміни дати звільнення ОСОБА_1 з «27 вересня 2022 року» на «27 листопада 2022 року», суд керується наступним.

У відповідності до ст.49-2 КЗпП України, яка регулює порядок вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відлік двомісячного строку, встановленого статтею 49-2 КЗпП України, починається з наступного дня після ознайомлення працівника з попередженням про звільнення.

Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне вивільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності.

При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював (пункт 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Отже, після закінчення строку попередження про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган має звільнити працівника у строк, який він вказав у попередженні про звільнення та згідно статі 47 КЗпП України зобов`язаний провести з ним повний розрахунок і видати йому трудову книжку та копію наказу про звільнення. Якщо в день, що був зазначений у попередженні про звільнення датою звільнення, працівник відсутній на роботі з поважної причини (відпустка, тимчасова непрацездатність, військові збори, виконання громадських обов`язків тощо), звільнення проводиться у перший день виходу працівника на роботу. Не звільнення працівника з роботи після спливу 2-х місячного строку з моменту ознайомлення його з попередженням про звільнення, якщо він в цей час знаходився на роботі, є підставою вважати, що попередження про звільнення втратило свою юридичну силу.

Враховуючи, що суд раніше дійшов висновку щодо порушення процедури обміну електронними документами між роботодавцем та працівником, попередження позивача про його наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності працівників проведена з порушенням чинного законодавства України.

На підставі викладеного, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимоги про зміну дати звільнення ОСОБА_1 з «27 вересня 2022 року» на «27 листопада 2022 року», тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з викладеного, Суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

V. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, у зв`язку з тим, що позов задоволено частково на користь позивача, судовий збір у розмірі 1984,80 грн., який сплачено позиваче при подачі позову (а.с.1), підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 141, 258-259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання наказів незаконними, зміну дати звільнення і стягнення середнього заробітку за час простою - задовольнити частково.

Наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» від 16 вересня 2022 року №204/0-32 «Про припинення трудового договору» визнати незаконним та скасувати.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з «27 вересня 2022 року» на «27 листопада 2022 року».

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1984,80 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко