ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 червня 2022 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2725/20

Головуючий у першій інстанції - Карпусь І. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/343/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач - Ніжинська міська рада Чернігівської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2021 року (місце ухвалення - м. Ніжин, дата складання повного рішення - 07.12.2021) у справі за позовом Ніжинської міської ради Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року Ніжинська міська рада Чернігівської області звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. В обґрунтування позову посилались на те, що рішенням Ніжинської міської ради від 30.05.2016 № 11-11/2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у користування на умовах оренди терміном на 10 років ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 кадастровий номер :05:002:0078 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО), що належать йому на праві власності відповідно до Договору купівлі-продажу № 4464 від 22.12.2005.

Однак, договору оренди землі сторонами укладено не було, право користування земельною ділянкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано. Запис про право комунальної власності за позивачем на вказану земельну ділянку внесено 16.04.2020.

У позові позивач посилається, що відповідач ОСОБА_1 не є власником чи постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата. За період з 01.07.2017 по 30.06.2020 ОСОБА_1 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, чим фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив кошти від орендної плати.

Позивач вважає, що ОСОБА_1 не оформивши право користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташоване належне йому майно, як фактичний користувач земельної ділянки використовував її у період з 01.07.2017 до 30.06.2020 без належних на те підстав і без сплати орендної плати у розмірі 450 695,45 грн, які є безпідставно набутими та збереженими коштами за користування земельної ділянкою площею 0,2371 га, у зв`язку з чим зобов`язаний їх повернути позивачу як власнику цієї земельної ділянки.

У позові Ніжинська міська рада Чернігівської області просить стягнути безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати з фізичної особи ОСОБА_1 у розмірі 450 695,45 грн, та судовий збір у розмірі 6 760,44 грн.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29.11.2021 позов Ніжинської міської ради Чернігівської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Ніжинської міської ради Чернігівської області, 450 695,45 грн безпідставно збережених коштів орендної плати та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 760,44 грн, а всього стягнуто з нього 457 455, 89 грн.

В обґрунтування наявності підстав для задоволення позовних суд першої інстанції послався, що оскільки встановлено користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та без внесення плати, натомість відповідач уникав сплату за користування земельною ділянкою, тоді як плата за користування земельною ділянкою є обов`язком відповідача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Луєнко Ю.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 29.11.2021, та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, судом надано невірну правову оцінку обставинам справи.

Заявник вважає, що правовідносини у даній справі не є подібними з правовідносинами, які були предметом розгляду у справі № 922/3412/17, на які послався місцевий суд у своєму рішенні.

В обґрунтування незаконності оскаржуваного рішення суду заявник посилається, що згідно договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 22.05.2005 ТОВ «Партнер Плюс» продало, а ОСОБА_1 купив нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО, що розташовані за номером АДРЕСА_1 , на землях Ніжинської міської ради на земельній ділянці площею 1500 кв.м, та на підставі Державного акту на право постійного користування ІІ-ЧН № 000130, виданим Ніжинською міською радою 30.05.1997 передана в постійне користування

Зазначає, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЧН № 000130, виданого 30.05.1997 Ніжинською міською радою та зареєстрованого в Книзі записів актів на право постійного користування землею за № 186, ТПВ «Партнер» надано у постійне користування 0,15 га землі в межах згідно з планом землекористування для розміщення і експлуатації автозаправної станції і станції техобслуговування по АДРЕСА_1 відповідно до рішення виконкому Ніжинської міської ради народних депутатів від 20.05.1997 № 151.

Апелянт вважає, що при переході права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду до нового власника переходить право постійного користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника, навіть якщо таких новий власник не відноситься до кола суб`єктів, передбачених ч. 2 ст. 92 ЗК України.

Зазначає, що при переході до нього права власності на нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО, що розташовані по АДРЕСА_1 , до нього перейшло і право постійного користування земельною ділянкою площею 0,15 га, на якій ці будівлі розташовані.

В апеляційній скарзі наголошує на неправомірність посилання суду першої інстанції на припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 ТОВ «Партнер» на підставі рішення V сесії Ніжинської міської ради V скликання від 22.06.2006 «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок, вилучення та надання земельних ділянок в оренду для здійснення підприємницької діяльності», у зв`язку із відчуженням нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО другому власнику.

Вказує, що право постійного користування земельною ділянкою припинено вказаним вище рішенням товариству з повною відповідальністю «Партнер», а не товариству з обмеженою відповідальністю «Партнер Плюс».

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 має у власності нерухоме майно - нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО загальною площею 255,3 кв.м, які розташовані на земельній ділянці площею 1500 кв.м, а земельна ділянка площею 0,2371 га відповідачеві не передавалась і він ніколи нею не користувався і не користується. При цьому посилається на надану позивачем суду першої інстанції копію витягу із рішення 11 сесії VІІ скликання Ніжинської міської ради Чернігівської області від 30.05.2016 № 11-11/2016, у якому відсутній пункт 6.1.3, згідно якого відповідач був зобов`язаний у трьохмісячний термін зареєструвати договір оренди земельної ділянки площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 . При невиконанні пунктів 6.1.2. та 6.1.3 пункт 6.1. з відповідними підпунктами втрачає чинність. Тобто у разі не укладення відповідачем договору оренди вказаної земельної ділянки та не здійснення реєстрації такого договору у трьохмісячний термін п. 6.1. втрачає чинність повністю.

У скарзі апелянт наголошує, що земельна ділянка площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 йому не передавалась, нею він ніколи не користувався і не користується, а завжди користувався і користується земельною ділянкою площею 1500 кв.м.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від Ніжинської міської ради Чернігівської області до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 22.12.2005 ОСОБА_1 купив у ТОВ «Партнер Плюс» нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО, розташовані в АДРЕСА_1 , на землях Ніжинської міської ради на земельній ділянці площею 1500 кв. м, що передана в постійне користування на підставі Державного акта на право постійного користування ІІ-ЧН №000130, виданого товариству з повною відповідальністю "Партнер" Ніжинською міською радою 30.05.1997 (а.с. 201-202 т. 1)

Право власності на вказане вище нерухоме майно зареєстровано за відповідачем 18.01.2006 (а.с. 203-207).

Як вбачається з архівного витягу рішення V сесії Ніжинської міської ради V скликання від 22.06.2006 року «Про поновлення договорів оренди земельних ділянок, вилучення та надання земельних ділянок в оренду для здійснення підприємницької діяльності», у зв`язку із відчуженням нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО іншому власнику, ТОВ «Партнер» припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 (а.с. 217 т. 1). Зазначену земельну ділянку надано ОСОБА_1 в оренду терміном на 5 років для розміщення нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО, які є його власністю. Встановлено орендну плату та зобов`язано ОСОБА_1 в десятиденний термін укласти договір оренди земельної ділянки.

22.06.2006 між Ніжинською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, згідно якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,1500 га, у тому числі 0,0296 га - під будівлями, 0,1204 - господарчий двір АДРЕСА_1 з кадастровим номером 0:04:024:0015. Зазначений договір оренди землі зареєстрований у Ніжинському міському відділі Чернігівської регіональної філії державного підприємства «Центр державного кадастру при Державному комітету України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.06.2006 за №83 (а.с. 218-224).

Рішеннями Ніжинської міської ради від 08.07.2015 №8-69/2015 та від 30-31.03.2016 №29-9/2016, за заявами ОСОБА_1 від 28.04.2015 про надання дозволу та від 02.03.20216 про продовження дозволу на виготовлення проекту землеустрою на умові довгострокової оренди щодо відведення земельної ділянки площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 , відповідачу надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування та експлуатація нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО), що належать йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 22.12.2005 (а.с. 15-17, 225-228 т. 1).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.04.2016, вбачається, що земельна ділянка площею 0,2371, кадастровий номер :05:002:0078, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, розташована в АДРЕСА_1 , сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі 26.04.2016 (а.с. 18).

Згідно копії заяви ОСОБА_1 від 27.04.2016 рішенням Ніжинської міської ради від 30.05.2016 №11-11/2016 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у користування на умовах оренди терміном на 10 років ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :05:002:0078, для будівництва та обслуговування будiвель торгiвлi (обслуговування та експлуатація нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО), що належать йому на праві власності відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.12.2005. Встановлено орендну плату за цю земельну ділянку на рівні дев`яти відсотків від нормативно грошової оцінки земельної ділянки за один рік. Зобов`язано відповідача заключити договір оренди вказаної земельної ділянки та надати до Ніжинської міської об`єднаної державної податкової інспекції розрахунок розміру орендної плати. Підпунктом 6.1.3. наведеного рішення передбачено відповідачу у трьохмісячний термін зареєструвати договір оренди земельної ділянки та встановлено, що при невиконанні підпунктів 6.1.2. та 6.1.3. пункт 6.1 з відповідними підпунктами втрачає чинність (а.с. 20, 197-198 т. 1).

Матеріали справи не містять відомостей про укладення між сторонами договору оренди вказаної вище земельної ділянки, та згідно листа Ніжинського управління ГУ ДПС у Чернігівській області ОСОБА_1 за період 2017-2019 роки орендну плату не нараховував та не сплачував за жодну земельну ділянку по м. Ніжину (а.с. 29 т. 1).

На підставі вказаного вище, позивачем листом від 15.04.2020 ОСОБА_1 було запропоновано добровільно сплатити нараховану суму безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати (а.с. 39-43 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки встановлено користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та без внесення плати, без сплати за користування земельною ділянкою, тоді як плата за користування земельною ділянкою є обов`язком відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

За частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України).

За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 22.12.2005) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Право власності на земельну ділянку на час укладення договору купівлі-продажу 22.12.2005 припинялося з підстав, наведених у статті 140 ЗК України (у відповідній редакції). Зокрема, відчуження земельної ділянки за рішенням власника. Підстави припинення права користування земельною ділянкою на час укладення зазначеного вище договору були визначені статтею 141 ЗК України (у відповідній редакції).

Постійний землекористувач міг добровільно відмовитися від права користування земельною ділянкою, за поданою ним заявою до власника земельної ділянки та прийнятим власником земельної ділянки на підставі цієї заяви рішенням про припинення права постійного користування земельною ділянкою (частини третя та четверта статті 142 ЗК України у відповідній редакції).

За змістом статей 120, 140 та 141 ЗК України, редакцію яких було змінено, законодавець встановив імперативний припис щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду та передбачив відповідну підставу для припинення права користування земельною ділянкою у випадку набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

При цьому договір, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, має містити таку істотну умову, як кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку із набуттям права власності на ці об`єкти. Укладенню ж договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, передує виділення цієї частини в окрему земельну ділянку (абзаци перший та другий частини шостої статті 120 ЗК України у чинній редакції).

Отже, законодавством, встановлено правило, за яким перехід права на земельну ділянку до нового набувача жилого будинку, будівлі або споруди відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою.

Водночас в силу наведених вище положень земельного законодавства саме відповідачу у справі належало вчинити необхідні дії щодо юридичного оформлення земельних правовідносин згідно із вимогами законодавства щодо наслідків переходу права власності на реалізовані будівлі та привести дані щодо земель, наданих у користування для розміщення і постійної діяльності, у відповідність з наявними документально підтвердженими відомостями про те, які землі, що обліковувались за попереднім власником.

Однак таких дій відповідач не вчинив і наведене законодавство не містить вказівки на можливість змусити його до дій з такого оформлення поза його волевиявленням, у зв`язку із чим і виник спір щодо умов та порядку реалізації набувачем права землекористування за наслідками укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна та способу оформлення цього права.

До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснювали відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (пункт 12 розділу X«Перехідні положення» ЗК України зі змінами, внесеними згідно із Законом N3235-IV від 20.12.2005).

Щодо застосування і трактування норм права у правовідносинах стосовно: 1) переходу права на земельну ділянку у зв`язку з набуттям іншими особами права власності на частину будівель військового майна в контексті положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України; 2) визначення розміру таких земельних ділянок; 3) процедури автоматичного переходу права користування земельною ділянкою до власника об`єкта нерухомості, розташованої на ній, чи необхідності отримання відмови Кабінету Міністрів України від указаних земель з метою реалізації такого права; 4) процедури розпорядження земельними ділянками, які мають правовий режим земель оборони, у разі встановлення обставин неправомірного набуття іншими особами такої земельної ділянки; 5) визначення особи, на користь якої повинна витребовуватися спірна земельна ділянка, - Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18) від 04.12.2018 дійшла таких висновків.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27.04.2007) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 05.11.2009) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Однак передбачений законодавцем принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування, зокрема, щодо об`єктів нерухомості.

Адже стаття 92 ЗК України обмежує коло осіб, які можуть бути постійними користувачами земельних ділянок, а статті 140, 141 та 142 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу) не містили відповідних підстав та механізму переходу прав на земельну ділянку поза волевиявленням попереднього власника чи користувача земельної ділянки.

Якщо віддати перевагу приписам статей 92, 140, 141 142 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу) перед загальними правилами про перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівель і споруд, то при переході будівлі чи споруди до власника - юридичної особи приватного права чи фізичної особи, право на таку земельну ділянку до нового власника не перейде. Водночас уповноважений у відповідних правовідносинах орган буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості, якщо права на цю ділянку належать попередньому власнику чи постійному землекористувачу, без їх відмови від земельної ділянки, чим порушується принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені.

На час відчуження нерухомого майна за відповідним правочином від 22.12.2005 згідно із чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО), який розташований на земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.

Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Разом з тим, судом першої інстанції враховано, що відповідач не вживав жодних заходів щодо оформлення і реєстрації такого права, як шляхом звернення до позивача, так і шляхом звернення до суду для визнання права постійного користування у разі відмови міською радою у прийнятті рішень, необхідних для його оформлення. Натомість 22.06.2006 уклав з позивачем договір оренди земельної ділянки 0,1500 га по АДРЕСА_1 , що свідчить про використання ним земельної ділянки на умовах оренди, а не як постійний землекористувач, і спростовує його доводи про наявність у нього титулу постійного користування земельною ділянкою площею 0,15 га.

З врахуванням викладеного вище, спростованими є доводи апеляційної скарги щодо посилань апелянта, що при переході до нього права власності на нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО, що розташовані по АДРЕСА_1 , до нього перейшло і право постійного користування земельною ділянкою площею 0,15 га, на якій ці будівлі розташовані.

Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, які належали до нерухомого майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання нерухомого майна (в даному випадку нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО), майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.

За змістом частини першої статті 167 та статті 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин та набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За договором купівлі-продажу від 22.12.2005 відбулось відчуження нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО, яке належало ТОВ «Партнер-Плюс», та право власності на яке отримав ОСОБА_1 , та які розташовані на землях Ніжинської міської ради на земельній ділянці площею 1500 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , та яку згідно витягу з рішення 69 сесії 6 скликання Ніжинської міської ради від 08.07.2015 було збільшено до 0,2371 га (а.с. 15 т. 1) та надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у користування на умовах оренди для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування та експлуатація нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО), та згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26.04.2016 з кадастровим номером :05:002:0078, площа земельної ділянки 0,2371 га, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (обслуговування та експлуатація нежитлових будівель комплексу споруд АЗС-СТО), форма власності відсутня (а.с. 18 т. 1), разом з тим, матеріали справи містять Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно якого форма власності на вказану земельну ділянку 16.04.2020 є комунальною та власником якої є територіальна громада в особі Ніжинської міської ради (а.с.28 т. 1).

Предметом спору у справі є стягнення коштів за фактичне користування ОСОБА_1 з 01.07.2017 новоутвореною земельною ділянкою площею 0,2371 га, кадастровий номер :05:002:0078, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без укладення відповідного договору оренди цієї земельної ділянки.

Частиною першою статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частин третьої-четвертої цієї статті, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

З урахуванням викладеного вище, ОСОБА_1 не оформивши право користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташоване належне йому майно, як користувач земельної ділянки використовував її у період з 01.07.2017 до 30.06.2020 без належних на те підстав і сплати орендної плати, та згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.05.2020 у справі №910/1310/19, в якому суд касаційної інстанції вказав, що згідно зі статтею 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування.

Судом встановлено, що саме на земельній ділянці площею 0,2371 га, кадастровий номер :05:002:0078, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться належне відповідачу нерухоме майно (нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО), відповідач договору оренди земельної ділянки у визначеному законом порядку не уклав, плату за користування земельною ділянкою не здійснює, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які зобов`язаний повернути власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17.

З врахуванням викладеного вище, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не передавалась, нею він ніколи не користувався і не користується, а завжди користувався і користується земельною ділянкою площею 1500 кв.м.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги, що відповідно до Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2021 № 267519187, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься запис про те, що нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО загальною площею 255, 3 кв.м, які належать відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2005 № 4464, розташовані на земельній ділянці площею 1500 кв.м, оскільки відповідач не реалізував своє право у встановленому порядку, а згідно поданої заяви від 02.03.2016 (а.с. 16-28 т. 1) вчинив дії, які стали підставою для присвоєння кадастрового номеру :05:002:0078 земельній ділянці площею 0.2371 га, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі, тобто земельна ділянка була сформована у визначеному розмірі саме за заявою відповідача.

Не спростовано відповідачем і фактичне користування спірною земельною ділянкою у визначеному розмірі за визначений у позові період (а.с. 78-80 т. 2), з врахуванням наведеного є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що згідно рішення 11 сесії VІІ скликання Ніжинської міської ради Чернігівської області від 30.05.2016 № 11-11/2016, у якому відсутній пункт 6.1.3, згідно якого відповідач був зобов`язаний у трьохмісячний термін зареєструвати договір оренди земельної ділянки площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 , а при невиконанні пунктів 6.1.2. та 6.1.3 пункт 6.1. з відповідними підпунктами втрачає чинність, оскільки згідно даних Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с 28 т. 1) земельна ділянка з кадастровим номером :05:002:0078 площею 0.2371 перебуває у власності Територіальної громади Ніжинської міської ради Чернігівської області і станом на 17.06.2020.

Отже матеріалами справи спростовуються доводи апеляційної скарги, що земельна ділянка площею 0,2371 га по АДРЕСА_1 йому не передавалась, нею він ніколи не користувався і не користується, а завжди користувався і користується земельною ділянкою площею 1500 кв.м.

З врахуванням наведеного, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка була зареєстрована 26.04.2016 за заявою відповідача, проте оскільки він протягом більш ніж один рік жодного речового права на цю земельну ділянку не зареєстрував, державна реєстрація з 26.04.2017 підлягала скасуванню, оскільки не спростований є факт, що саме на новоутвореній земельній ділянці з кадастровим номером :05:002:0078 площею 0.2371 розташовані за адресою по АДРЕСА_1 знаходяться належні ОСОБА_1 нежитлові будівлі комплексу споруд АЗС-СТО загальною площею 255, 3 кв. м, які належать відповідачеві на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2005 № 4464, відповідач договору оренди земельної ділянки у визначеному законом порядку не уклав, плату за користування земельною ділянкою не здійснював, отже не спростованими є висновки суду першої інстанції, що відповідач без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які зобов`язаний повернути власнику земельної ділянки на підставі 1212 ЦК України. Аналогічні за змістом висновки щодо застосування статті 1212 ЦК України викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17

Таким чином, на підставі викладеного вище суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, є необґрунтованими, а рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 13.06.2022.

Головуючий Судді: