Провадження №22-ц/812/1010/22
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2022 року м. Миколаїв

Справа № 484/1904/22

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Ткаченко Н.Ю.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

ОСОБА_1

до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких»

про розірвання договорів емфітевзису, повернення земельних ділянок та стягнення орендної плати

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_2 ,

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Максютенко О.А., 3 жовтня 2022 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 6 жовтня 2022 року,

у с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договорів емфітевзису, повернення земельних ділянок та стягнення плати за користування.

В обґрунтування позову зазначав, що позивач є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :01:000:0998 площею 1,3184 га та :01:000:1001 площею 2,5345 га, а всього 3,8529 га, які розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині Первомайська міська рада).

12 травня 2016 року позивач уклав договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису). Відповідно до умов яких позивач надав належні йому земельні ділянки, розташовані в межах Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області загальною площею 3,8529 га, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землекористувачу ТОВ «Агрофірма Корнацьких» для сільськогосподарських потреб строком на 50 років. Вказані договори підписані сторонами та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексні номери 60912988 та 60853943 відповідно.

Відповідно до умов договорів у землекористувача ТОВ «Агрофірма Корнацьких» виник обов`язок щодо сплати грошових коштів за користування земельними ділянками.

В порушення вимог договорів відповідач систематично не виплачує кошти за користування земельними ділянками за 2020-2021 роки.

Після звернення до відповідача про виплату плати за користування земельними ділянками відповідач в квітні 2021 року виплатив позивачу плату за користування землею за 2020 рік.

Посилаючись на вищевикладене позивач просив припинити право користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладені 12 травня 2016 року. Зобов`язати відповідача повернути земельні ділянки та стягнути плату за користування земельними ділянками за 2021 рік в сумі 3434 грн..22 коп та 0,3% пені за прострочення виплати з 27 грудня 2021 року по 27 червня 2022 рік в сумі 1875,08 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не доведено факт виконання умов договору, а саме факт здійснення оплати за спірним договором за 2021 рік. Судом першої інстанції безпідставно не враховано того, що відповідач допустив істотне порушення умов договору внаслідок невиплати плати за користування чужою земельною ділянкою у зв`язку з чим позивач позбувся того, на що розраховував при укладенні договору.

У судове засідання сторони не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином ( а.с. 86,87).

У зв`язку з цим, суд розглядав справу у відсутність сторін в порядку передбаченому ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 12 травня 2016 року між ОСОБА_1 з та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено два договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) на земельну ділянку розміром 2,5345 га кадастровий номер :01:000:1001 та земельну ділянку площею 1,3184 га кадастровий номер :01:000:1001, що належать позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 9 червня 2013 року індексний номер: 4607325 та 4607232 відповідно. Умови обох договорів є тотожними.

Договір б/н від 12 травня 2016 року на земельну ділянку площею 2,5345 га кадастровий номер :01:000:1001 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 5 жовтня 2021 року.

Договір б/н від 12 травня 2016 року на земельну ділянку площею 1,3184 га кадастровий номер :01:000:0998 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 8 жовтня 2021 року.

Згідно пунктів 1 вказаних договорів, власник надав в користування землекористувачу земельні ділянки, розташовані на території Кам`янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області за межами населеного пункту з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, щодо яких власник передає землекористувачу права володіння та користування для сільськогосподарських потреб.

Згідно п. 3.1, п.3.2 договорів, земельні ділянки передаються власником землекористувачу у користування на строк 50 років. Користувач має право приступити до використання земельних ділянок тільки після реєстрації права користування земельними ділянками.

Відповідно до п. 2.2 договорів, землекористувач зобов`язаний щорічно сплачувати власнику плату за користування земельними ділянками, за земельну ділянку площею 2,5345 га - 2521.87 грн та за земельну ділянку площею 1,3184 га - 1672,79 грн.

Пунктом 2.4 Договорів встановлено, що плата вноситься щорічно до 26 грудня того року, за який здійснюється розрахунок по відповідній платі.

Відповідно до частин першої-другої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті.

Згідно зі статтею 410 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом та ефективно використовувати земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, утримуватися від дій, які можуть призвести до погіршення екологічної ситуації.

Підстави припинення емфітевзису визначені в статті 412 ЦК України та частині шостій статті 102-1 ЗК України.

Так, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняються у разі: поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; спливу строку, на який було надано право користування; викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю. Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Отже, перелік підстав для припинення емфітевзису, є невичерпним, оскільки закон може передбачати інші підстави припинення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Такими є загальні підстави припинення речових прав, які можуть застосовуватись до емфітевзису, зокрема: загибель об`єкта емфітевтичного права фактичного характеру; визнання недійсним або розірвання договору; відмова від договору або його припинення за взаємною згодою сторін; конфіскація земельної ділянки.

Зі змісту заявлених позовних вимог, позивач фактично просив достроково розірвати договір емфітевзису. Підставою для розірвання позивач зазначив невиконання відповідачем умов договорів щодо сплати ним плати за користування земельними ділянками (пункт 4.1.1. договорів), внаслідок чого позивач позбувся того, на що розраховував при укладенні договору.

Відповідно до статті 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання порушеного договору спрямоване на припинення правовідносин у такому договорі.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Отже, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Відповідно до частин першої-другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушується істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності.

Із вказаного вбачається, що для встановлення можливості розірвання спірного договору необхідно визначити чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності), а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року в справі № 911/2755/18.

Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, тому при укладенні цього договору треба виходити з загальноприйнятих істотних умов для договорів - предмет, ціна та строк дії (стаття 638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що спірний договір емфітевзису містить істотні умови договору про його предмет, ціну та строк дії.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що істотні умови договорів емфітевзису порушено не було, оскільки згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно п.9.1 спірних договорів про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 12 травня 2016 року сторони узгодили, що договір набуває чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації.

З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що державна реєстрація зазначених договорів відбулась 5 жовтня 2021 року та 8 жовтня 2021 року (а.с.8,10) . За такого, право користування та обов`язок внесення плати за користування земельними ділянками у ТОВ «Агрофірма Корнацьких» виникло саме з цих дат.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що заборгованість по платі за користування земельними ділянками за 2021 рік відсутні, оскільки згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків станом на 18 лютого2022 року за період з 1 кварталу 2021 року по 4 квартал 2021 року містять дані про те, що відповідач подав відомості до контролюючого органу про виплату ОСОБА_1 в квітні 2021 року плати за користування земельними ділянками за спірними договорами в сумі 4864,72 грн.

Проте колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на те, що зазначена сума була виплачена відповідачем у квітні 2021 року, тоді як державна реєстрації договорів емфітевзису відбулася 5 та 8 жовтня 2021 року, тобто не на виконання зазначених договорів .

За такого, колегія суддів вважає, що плата за користування земельними ділянками сільськогосподарського призначення за 2021 рік не була сплачена, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 3434 грн. 22 коп. ( 2521 грн. 87 коп. + 1672 грн. 79 коп 760 грн. 44 коп. податок).

Відповідно до п.2.7 договору емфітевзису у разі невнесення плати за землю у строк, передбачений цим договором справляється пеня у розмірі 0,3% несплаченої суми за кожен день прострочення.

За 2021 рік прострочення на день звернення до суду з 27 грудня 2021 року по 27 червня 2022 року становить 182 дні. 3434 коп. 22 коп. х 0,3% х 182 дні = 1875 грн. 08 коп.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3434 грн. 22 коп. заборгованості по сплаті плати за користування земельними ділянками за 2021 грн. та 1875 грн. 08 коп. пені за порушення зобов`язань.

Вирішуючи питання чи є неналежне виконання умов договору щодо сплати плати за користування земельними ділянками у встановлені договором строки істотним порушенням умов договору, колегія суддів виходить з наступного.

Істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору

Із вказаного вбачається, що для встановлення можливості розірвання спірних договорів необхідно визначити чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності), а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що з боку ТОВ «Агрофірма Корнацьких» мало місце неналежне виконання умов договорів, а саме несплата плати за користування земельними ділянками.

Проте невиконання умов договору не завдали позивачу істотної шкоди чи реальних збитків.

Позивач скористався правом та звернувся з вимогами про стягнення пені за невнесення плати за землю у строк, передбачений цим договором.

За такого, враховуючи нетривалий строк порушення відповідачем умов договорів емфітевзису, наявність об`єктивних обставин, через оголошення в Україні воєнного стану, виконати взяті зобов`язання, колегія суддів приходе до висновку, що наявні порушення не є істотними, а тому відсутні підстави для розірвання договорів емфітевзису.

Оскільки, суд першої інстанції при вирішенні спору невірно встановив обставини справи щодо наявності заборгованості по оплаті за користування земельними ділянками та відсутності порушення умов договорів емфітевзису , то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 2481 грн. ( 992 грн. 40 коп. витрат по сплаті судового збору у суді першої інстанції та 1488 грн. 60 коп витрати по сплаті судового збору у суді апеляційної інстанції).

Керуючись ст.. ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 3 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Коранцьких» на користь ОСОБА_1 3434 грн. 22 коп. за користування земельними ділянками за 2021 рік та 1875 грн. 08 коп пені за прострочення виплати, а всього 5309 грн. 30 коп.

У задоволенні позовних вимог про розірвання договорів емфітевзису та зобов`язання повернути земельні ділянки відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Коранцьких» на користь ОСОБА_1 2481 грн. судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О.Данилова

В.В.Коломієць

Повний текст постанови складено 27 грудня 2022 року.