КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/4475/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7058/2022

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврюшенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 02 листопада 2010 року сторони у справі уклали договір позики у вигляді розписки, відповідно до якої відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти у розмірі 73 600 доларів США на будівництво приватного будинку та зобов`язався повернути ці кошти після його продажу, у найближчий час, орієнтовно до 01 червня 2012 року. Вказувала, що ОСОБА_2 брав позику на будівництво будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому він запевнив, що після продажу вказаного будинку поверне кошти. Проте відповідач будинок не добудував, не ввів його в експлуатацію та не здійснив продаж зазначеного майна, у зв`язку з чим у визначений строк позику не повернув. У січні 2016 року внаслідок невиконання відповідачем боргових зобов`язань позивач звернулась до правоохоронних органів із заявою про злочин, за результатом розгляду якої відкрито кримінальне провадження, під час якого проведена почеркознавча експертиза, яка підтвердила, що розписка від 02 листопада 2010 року написана особисто відповідачем. У подальшому (24 жовтня 2016 року) кримінальне провадження закрито та роз`яснено позивачу право звернутись до суду в порядку цивільного провадження. Станом на час звернення з указаним позовом відповідач так і не здійснив дій щодо продажу будинку та повернення коштів позивачу.

На підставі викладеного, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02 листопада 2010 року у розмірі 1 999 712,00 грн., 9605 грн. судового збору та витрати на правничу допомогу (т. 1 а.с. 2-5).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначав, що протягом 2005-2009 років неодноразово брав у позивачки гроші в борг для власного бізнесу та частково їх сплачував. У 2010 році відповідач намагався реалізувати проект, а саме побудувати на земельній ділянці в с. Погреби Броварського району Київської області житловий будинок. Про вказане він розповів позивачу та пообіцяв, що в разі виконання цього проекту та продажу будинку зможе повернути борг, який на той час становив майже 360 000,00 грн. 02 листопада 2010 року позивач наполягала на написанні відповідачем розписки про борг саме у розмірі 73 600 доларів США, що відповідачем і було зроблено. Вказував, що вони домовились про повернення коштів до 01 червня 2012 року. На початку 2011 року у відповідача виникли труднощі з бізнесом, у зв`язку чим побудувати будинок в с. Погреби та продати його не вдалося. Звертав увагу на те, що ніколи не отримував у позивача гроші на будівництво будинку в с. Гатне Київської області та не обіцяв його продати.

До 01 червня 2012 року відповідач неодноразово повертав позивачу борг частинами у сумі 1 000,00 доларів США, 500,00 доларів США, 2 500,00 доларів США, 250 000,00 грн., що підтверджується показами позивача, наданими в рамках кримінального провадження. Станом на грудень 2012 року відповідачем повернуто борг на загальну суму 4 000,00 доларів США та 250 000,00 грн., тому залишився борг лише у сумі 98 000,00 грн.

Крім того, вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом (т. 1 а.с. 42-44).

У червні 2019 року позивач подала відповідь на відзив на позовну заяву, у якому заперечувала наведені відповідачем обставини та просила позов задовольнити (т. 1 а.с. 63-65).

Відповідач подав письмові заперечення в яких не визнав доводів позивачки, просив відмовити в задоволенні позову (т. 1 а.с. 96-97)

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (т. 1 а.с. 184, 186-188).

Не погодившись з рішенням районного суду, 25 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю (т. 1 а.с. 192-205).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а висновки суду щодо пропуску строку позовної давності є помилковими. Вказувала, що встановлення орієнтовного строку повернення боргу за позикою вказує на невизначеність такої істотної умови, як дата повернення боргу, та дає підстави для її стягнення за фактичних обставин справи. Зміст розписки свідчить про те, що строк настання зобов`язання по поверненню боргу починається після настання певної події, якою є продаж будинку по АДРЕСА_1 . На момент звернення до суду з позовом приватний будинок, на будівництво якого були взяті гроші у борг, проданий не був, тобто строк позовної давності не сплив, оскільки обумовлена розпискою подія (продаж будинку) так і не настала. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним вище фактам, наданим позивачем документам, які свідчать про те, що відповідачу на праві власності належить лише одна земельна ділянка, на якій він будував приватний будинок, на будівництво якого і були взяті гроші в борг.

На думку апелянта, загальний строк позовної давності у три роки не пропущений, оскільки на момент звернення з позовом до суду, обставина, від якої розпочинається відлік терміну позовної давності (продаж будинку) не настала.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 1 а.с. 215-217).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року залишено без змін (т. 2 а.с. 4-13).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 80-88).

Скасувавши постанову апеляційного суду із направленням справи на новий апеляційний розгляд Верховний Суд, серед іншого, зазначив, що апеляційний суд надав перевагу запереченням відповідача, не перевірив з достатньою повнотою доводи позивача, у постанові не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частини 1 ст. 417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Данилов Ю.В. підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Про розгляд справи апеляційним судом 26 травня 2022 року відповідач ОСОБА_2 був сповіщений на зазначену ним адресу врученням повідомлення 20 травня 2022 року особисто про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 105).

Повідомлення відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи судом 14 липня 2022 року повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (знаходження) від відповідача до суду не надходили. Проте відповідач ОСОБА_2 був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Лапіна О.А. із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. При цьому, суд апеляційної інстанції відкладав розгляд справи, який був призначений на 23 червня 2022 року, за клопотанням представника відповідача - адвоката Лапіна О.А. забезпечуючи реалізацію права відповідача взяти участь в розгляді справи особисто або через представника про що у справі є докази (т. 2 а.с. 94-97, 102-109, 112-114).

Наведені обставини свідчать, що відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Лапін О.А. були повідомлені належним чином про розгляд справи апеляційним судом, а відповідач мав цікавитись рухом справи в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з позовом у цій справі позивач звернулась з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі 02 листопада 2010 року уклали договір позики у вигляді розписки.

Згідно з наявною у матеріалах справи вказаною розпискою ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 600,00 доларів США на будівництво приватного будинку та зобов`язується їх повернути після його продажу, сподівається в найближчий час, орієнтовно до 01 червня 2012 року (т. 1 а.с. 6, 173).

ОСОБА_1 25 січня 2016 року звернулась до Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом неповернення ОСОБА_2 боргу за розпискою від 02 листопада 2010 року. За вказаним фактом порушено кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1 а.с. 7-9).

Відповідно до протоколу одночасного допиту осіб від 12 жовтня 2016 року ОСОБА_1 повідомила слідчому, що ОСОБА_2 обіцяв повернути грошові кошти, коли продасть будинок, який він будував, але обіцяв повернути грошові кошти не пізніше 01 червня 2012 року (т. 1 а.с. 48-51).

Згідно з висновком експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 21 жовтня 2016 року № 1250/тдд, зробленого у межах кримінального провадження, рукописний текст та підпис в розписці від імені ОСОБА_2 від 02 листопада 2010 року виконані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 11-15, 75-90).

Постановою старшого слідчого від 24 жовтня 2016 року закрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 січня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 16-18).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми.

Відповідач не заперечував, що написав вказану розписку, оригінал якої міститься у матеріалах справи.

Крім того, згідно з висновком експерта Київського міського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 21 жовтня 2016 року № 1250/тдд рукописний текст та підпис в розписці від імені ОСОБА_2 від 02 листопада 2010 року виконані ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 11-15, 75-90).

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оригінал боргової розписки був поданий позивачкою до суду першої інстанції та долучений до матеріалів справи (т. 1 а.с. 40, 173).

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).

Матеріалами справи не підтверджено, що відповідач виконав (повністю чи частково) або намагається виконати свій обов`язок щодо повернення коштів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що вона передала відповідачу у борг кошти на будівництво будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , про що було написано відповідну розписку від 02 листопада 2010 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 73 600 доларів США на будівництво приватного будинку та зобов`язується їх повернути після його продажу, сподівається в найближчий час, орієнтовно до 01 червня 2012 року.

Позивач стверджувала, що кошти у позику були надані саме для будівництва будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався повернути борг після продажу вказаного будинку, проте зазначений будинок не продав, кошти не повернув. Вказувала, що позичальник діє недобросовісно, тому вона звернулася до правоохоронних органів, а потім до суду за захистом своїх порушених прав.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 зазначав, що брав кошти у борг у ОСОБА_1 , тому написав відповідну розписку, проте вказані кошти були отримані не для будівництва будинку, розташованого в с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області, а для будівництва будинку, розташованого у с. Погребах Броварського району Київської області, та саме після продажу останнього він мав намір повернути борг. Вказував, що факт кінцевого строку повернення боргу (01 червня 2012 року) підтверджено протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 25 січня 2016 року та проколом одночасного допиту осіб від 12 жовтня 2016 року, які знаходяться у матеріалах кримінального провадження. Отже, позивач пропустила позовну давність, про застосування якої заявлено відповідачем у відзиві на позовну заяву, що є підставою для відмови у позові.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч. 1 ст. 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами ч. 1 цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, визначений позичальником у розписці термін повернення позики «сподіваюся в найближчий час, орієнтовно до 01 червня 2012 року» не може бути розтлумачений як кінцевий термін повернення позики.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 554/6694/17 (провадження № 61-38242св18).

Тому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визначення у розписці кінцевої дати повернення коштів (01 червня 2012 року), оскільки такий строк не є конкретним з огляду на визначення його як «орієнтовно» та зважаючи на те, що позичальник у розписці зазначав про повернення позики «після продажу» будинку на будівництво якого брав гроші.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч. 6 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

З аналізу зазначеної норми можна зробити висновок, що відкладальна обставина, це така обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Тобто сторони на момент укладення правочину, щодо якого правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини, усвідомлюють можливість ненастання такої обставини.

Водночас згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом цієї норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, відповідна подія має неминуче настати.

Тлумачення змісту договору не може бути таким, що призводитиме до неможливості виконання договірного зобов`язання взагалі і ніколи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 740/2904/17 (провадження № 61-15352св20).

Відкладальна обставина повинна мати вірогідний характер, однак сторонам завчасно невідомо, чи матиме місце така обставина.

Укладаючи правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов`язують виникнення прав і обов`язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність.

Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов`язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

На виконання положень частини 1 ст. 417 ЦПК України, вказівок постанови Верховного Суду від 12 січня 2022 року у цій справі, під час нового апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції перевірив зазначені сторонами обставини та дійшов наступних висновків.

У розписці зазначено обов`язок відповідача повернути спірну суму позики після продажу будинку, на будівництво якого була отримана позика (т. 1 а.с. 173).

Тобто, за договором, укладеним між сторонами у цій справі, настання події (продажу будинку) залежить, в тому числі від волі відповідача, який заперечує отримання коштів з метою будівництва будинку на АДРЕСА_1 , а також вважає неможливим повернення боргу після продажу цього будинку.

Разом з тим, позивач стверджувала, що спірні кошти були надані саме для будівництва будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався повернути борг після продажу саме цього будинку. Вказувала, що відповідач до укладення договору позики надав їй докази на підтвердження обставин щодо наявності у нього земельної ділянки за вищевказаною адресою та початок будівельних робіт.

На підтвердження своїх доводів позивач подала до суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 березня 2019 року, відповідно до якої ОСОБА_2 є власником об`єкта незавершеного будівництва (готовністю 82 %) загальною площею 227 кв. м, розташованого на земельній ділянці на АДРЕСА_1 . Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 27 вересня 2010 року. Підстава виникнення права власності на земельну ділянку - державний акт про право власності на земельну ділянку, виданий 07 червня 2010 року Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області на підставі договору дарування від 17 липня 2008 року (т. 1 а.с. 19, 201).

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував такі пояснення позивачки і вказував, що він 08 травня 2014 року продав ОСОБА_3 об`єкт незавершеного будівництва разом із земельною ділянкою, розташовані на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 215-217).

На підтвердження вказаних доводів відповідач подав до апеляційного суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23 серпня 2019 року, згідно з якою ОСОБА_3 є власником об`єкта незавершеного будівництва загальною площею 227 кв. м (готовністю 82 %) та земельної ділянки площею 0,0607 га, розташованих на АДРЕСА_1 . Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 08 травня 2014 року (т. 1 а.с. 220-222).

Водночас відповідач зазначав, що кошти у борг були отримані для будівництва будинку, розташованого у с. Погребах Броварського району Київської області (т. 1 а.с. 216) та саме після продажу останнього він мав намір повернути борг, однак будівництво не здійснив взагалі.

При цьому у матеріалах справи немає доказів, що ОСОБА_2 належало нерухоме майно у с. Погреби Броварського району Київської області, та він не надав доказів, що саме після продажу останнього мав намір повернути борг. Відповідач не надав доказів, які підтверджують твердження позичальника щодо наявності будинку за вказаною вище адресою (у с. Погреби Броварського району Київської області), його будівництва та реалізацію.

Дослідивши зміст боргової розписки від 02 листопада 2010 року апеляційний суд дійшов висновку, що повернення позики не визначено кінцевою датою, оскільки зазначення у розписці «після продажу будинку, на будівництво якого була отримана позика», «сподіваюся, у найближчий час», «орієнтовно до 01 червня 2012 року», не може бути розтлумачене як конкретний кінцевий термін повернення позики.

Крім того, у розписці не зазначено, після продажу якого саме будинку відповідач зобов`язався повернути позику, а тому доводи як позивача, що сторони обумовили саме продаж будинку на АДРЕСА_1 , так і відповідача, що він позичав кошти на будівництво будинку у с. Погребах Броварського району Київської області - є припущеннями, які об`єктивними доказами по справі не підтверджені.

За змістом абзацу 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За умови, якщо встановити дійсність намірів сторін при визначенні строку не є можливим, то вказана обставина може бути кваліфікована як така, що свідчить про невизначеність строку повернення грошових коштів. Однак наведене не може свідчити про неукладення договору позики. Тим більше, чинне законодавство допускає можливість укладання договорів, в яких сторонами заздалегідь не визначено строк їхнього виконання, і такий може встановлюватися відповідно до вимог абзацу 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала, що у січні 2016 року вона почала вимагати від відповідача продавати будинок у тому вигляді, у якому він був та повернути борг, проте, відповідач відмовився його повертати, у зв`язку з чим ОСОБА_1 25 січня 2016 року звернулась до Оболонського управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за фактом неповернення ОСОБА_2 боргу за розпискою від 02 листопада 2010 року (т. 1 а.с. 3, 7-9).

Крім того, 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 1 987 200 грн. та відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року відкрито провадження у справі № 754/14873/16-ц за вищевказаним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року у справі № 754/14873/16-ц позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу залишено без розгляду відповідно до ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України (т. 1 а.с. 174-175).

Залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності (ч. 1 ст. 265 ЦК України).

З позовом у цій справі ОСОБА_1 повторно звернулась до суду 22 березня 2019 року (т. 1 а.с. 22).

Відповідач у суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності (т. 1 а.с. 42-44).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

З настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 686/16464/18 (провадження № 61-2769св19).

Суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок районного суду, що з пояснень позивача, викладених у протоколі одночасного допиту осіб від 12 жовтня 2016 року, вбачається, що вона мала змогу дізнатись про порушення свого цивільного права ще у червні 2012 року та достеменно знала про таке порушення у січні 2016 року.

Так, відповідач не погодився з викладеними у протоколі одночасного допиту осіб від 12 жовтня 2016 року поясненнями позивача, про що і зазначив власноручно у цьому ж протоколі, а постановою старшого слідчого від 24 жовтня 2016 року закрито вищевказане кримінальне провадження за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.

Отже, викладені у протоколі обставини не можуть вважатися такими, що визнані сторонами у справі та не підлягають доказуванню під час вирішення заявлених вимог.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

З урахуванням наведеного, посилання відповідача ОСОБА_2 на викладені у протоколі одночасного допиту осіб від 12 жовтня 2016 року пояснення позивачки (з метою застосування до спірних правовідносин позовної давності) за наявності письмової незгоди його з такими поясненнями не узгоджується із засадами розумності, добросовісності та справедливості, визначеними статтею 3 ЦК України.

У справі, яка переглядається, очевидно, що дії відповідача, який отримав від позивача грошові кошти в розмірі 73 600 дол. США для будівництва будинку та погодився повернути кошти після продажу будинку, а згодом не вчиняє дій щодо повернення боргу, суперечать його попередній поведінці (отриманню коштів та встановленню обов`язку їх повернути після продажу будинку) і є недобросовісними.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

Матеріалами справи не підтверджено настання саме у червні 2012 року або у січні

2016 року моменту, з якого у позивача як зацікавленої сторони виникло право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, повторно звернувшись до суду із зазначеним позовом 22 березня 2019 року, що підтверджується штемпелем на конверті поштового відправлення, позивачкою ОСОБА_1 не пропущено строк позовної давності (т. 1 а.с. 22).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

За змістом розписки від 02 листопада 2010 року позичальник ОСОБА_2 отримав від позивачки 73 600 доларів США запозичених грошей, що на день ухвалення рішення складає 2 153 160 грн. 64 коп. (73600 доларів США х 29.2549 грн. за курсом грн./ до дол. США НБ України).

Позивачка ОСОБА_1 просила стягнути на свою користь із відповідача 1 999 712 грн. заборгованості за договором позики, тому, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України та меж позовних, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову.

Щодо судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивачки понесені останньою витрати 9 605 грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 14 407 грн. 50 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом та 19 210 грн. судового збору за розгляд справи касаційним судом, сплата якого підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 1, 191 т. 2 а.с. 18).

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) задовольнити і стягнути на її користь із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) - 1 999 712 (один мільйон дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч сімсот дванадцять) грн. заборгованості за договором позики від 02 листопада 2010 року.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - 9 605 грн. судового збору за розгляд справи районним судом, 14407 грн. 50 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом та 19 210 грн. судового збору за розгляд справи касаційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 15 липня 2022 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова