КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2022 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Невідома Т.О.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просили усунути перешкоди у праві користування жилим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів із нього без надання іншого жилого приміщення.

Позов обґрунтовано тим, що позивачі є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_1 є власником 3/5 часток у праві спільної часткової власності на будинок, ОСОБА_2 - власником 1/5 частки та ОСОБА_3 - власником 1/5 частки.

У вказаному житлі зареєстровано п`ять осіб: ОСОБА_3 (мати) - з 21.02.1978; ОСОБА_1 (син) - з 01.08.2001; ОСОБА_7 (син) - з 17.11.1978; ОСОБА_8 (онучка) - з 16.11.1999; ОСОБА_4 (колишня невістка та колишня дружина ОСОБА_7 ) - з 20.09.2014 та ОСОБА_5 (донька відповідачки від іншого шлюбу) - з 20.09.2014. Станом на 20.09.2014 співвласниками будинку були позивач ОСОБА_1 (власник 3/5 частин) та дідусь ОСОБА_4 (власник 2/5 частин), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і спадщину після якого прийняли позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Попередніми співвласниками будинку було визначено, що ОСОБА_1 користується квартирою АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 - квартирою № 1 . Оскільки відповідачка ОСОБА_4 була дружиною ОСОБА_7 , а ОСОБА_5 - на той час неповнолітньою донькою ОСОБА_4 від попереднього шлюбу, за життя дідусь ОСОБА_4 дозволив проживати відповідачам у квартирі № 1 . Водночас, позивач ОСОБА_1 зазначає, що він, як співвласник будинку, не давав своєї згоди 20.09.2014 на реєстрацію постійного місця проживання відповідачів у цьому житлі, будь-які документи, які б свідчили про надання ним дозволу на реєстрацію відповідачів у будинку, відсутні. Крім того, позивачі вказують, що відповідачами систематично порушуються правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку.

Також посилаються на порушення визначених ст. 47 ЖК УРСР норм жилої площі із розрахунку 13,65 м2 на одну особу, оскільки жила площа зазначеного будинку становить 63,6 м2. Враховуючи наведену вище норму жилої площі, було на законній підставі зайнято 54,6 м2 (13,65 м2 х 4) з 63,6 м2. Тому реєстрація постійного місця проживання відповідачів у будинку порушує закон та призводить до порушення прав інших зареєстрованих у будинку осіб на свою норму жилої площі.

Крім того, співвласники будинку і зареєстрований в ньому ОСОБА_7 є особами різної статті. Позивачі зауважують, що один із співвласників будинку - ОСОБА_2 - може у будь-який час зареєструвати своє постійне місце проживання у будинку. Водночас, ОСОБА_4 більше не є дружиною ОСОБА_7 , а тому вона та її донька від іншого шлюбу ОСОБА_5 не є членами сім`ї жодної з інших зареєстрованих у будинку осіб, є дорослими особами, можуть працювати і мають можливість винайняти собі житло. Позивачі зазначають, що вони мають намір облаштувати власне особисте життя, а проживання поряд відповідачів заважає їм реалізувати ці наміри. Тому, з огляду на незаконність реєстрації відповідачів у будинку та порушення останніми правил співжиття, - позивачі просять усунути їм перешкоди у праві користування будинком шляхом виселення відповідачів із нього без надання іншого жилого приміщення (т. 1 а.с. 1-7).

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 13.07.2022 у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з житлового будинку відмовлено (т. 1 а.с. 232-243зв.).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що відповідачі по справі не є членами сім`ї власника будинку - ОСОБА_1 , який не надавав згоду на вселення відповідачів до свого будинку.

Також, вважає необґрунтованим висновок суду про те, що позивачі повинні були оспорити реєстрацію місця проживання відповідачів у будинку, оскільки позивачі вправі обрати такий спосіб захисту, який якнайбільше захистить їх порушене право. В даному випадку, зняття з місця реєстрації відповідачів не відновлює порушених прав позивачів, оскільки в добровільному порядку відповідачі все одно не виселяться з будинку.

Звертає увагу суду на ту обставину, що своїми діями відповідачі завдають постійної майнової шкоди власникам будинку - не сплачують за комунальні послуги (внаслідок чого утворився борг в сумі 6 000,00 грн. за електроенергію), псують ремонт в будинку, без дозволу власників вивезли твердопаливний котел з будинку.

Крім того, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що «матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів на праві власності будь-якого нерухомого майна. При цьому, суд враховує при вирішенні спору ту обставину, що відповідачка ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_7 відчужила свою нерухомість і вкладала грошові кошти в ремонт цього помешкання». Жодного доказу зазначених обставин суду відповідачами надано не було. Матеріали справи також не містять в собі доказів, які б підтверджували дані обставини (т. 2 а.с. 1-9).

07.10.2022 ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що у неї відсутнє будь яке нерухоме майно, іншого житла де проживати не має, на даний час вона позбавлена можливості влаштуватися на роботу, так як під час військового стану в Україні більшість підприємств припинили свою роботу. Щоб винаймати інше житло кошти відсутні, тому просила залишити оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 27-32).

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2004 позивач ОСОБА_1 набув у власність 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку (а.с. 26).

04.02.2005 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на вказані 3/5 частки житлового будинку АДРЕСА_4 на підставі договору дарування, що вбачається з відповідного витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 27).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії КС № 29, виданої 26.04.2021, житловий будинок АДРЕСА_1 було реконструйовано протягом 2011-2015 років і 12.05.2021 на підставі цієї декларації ОСОБА_1 зареєстровано своє право спільної часткової власності на 3/5 частини зазначеного житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що вбачається з відповідного витягу від 18.05.2021 (а.с. 13, 14, 15).

Решта 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_4 з 17.10.2015 по даний час належить позивачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах (по 1/5) за кожним. Вказане вбачається з рішення Рокитнянського районного суду Київської області у справі № 375/47/19 від 11.12.2019, яким задоволено позов ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до Рокитнянської селищної ради Київської області і визнано за позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті: ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в рівних частинах за кожним; у позові третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовлено (а.с. 16-21).

12.05.2021 на підставі вказаного рішення суду та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 26.04.2021 право спільної часткової власності на 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 та на 1/5 частину цього житлового будинку - за ОСОБА_3 , що вбачається з відповідних витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 256941205 та № 256943288 від 18.05.2021 (а.с.22, 23).

Житловий будинок АДРЕСА_1 було збудовано ОСОБА_4 згідно договору про індивідуальне будівництво № 6593 від 16.09.1960, посвідченого Білоцерківською державною нотаріальною конторою (книга 8 реєстровий № 1054), що вбачається з вищевказаного рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 11.12.2019 у справі № 375/47/19.

З матеріалів справи вбачається, що задовго до 2004 року (до набуття позивачем ОСОБА_1 у власність 2/3 частин цього будинку за договором дарування) в будинку АДРЕСА_1 було фактично виокремлено дві ізольовані квартири з окремими виходами, розмежовано огорожею двір, відкрито окремі особові рахунки в комунальних службах. Вказане вбачається з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 26.05.2015, зокрема, з експлікації приміщення; з квитанцій на оплату комунальних послуг (а.с. 152 зв., 163, 178-180).

Водночас, ці квартири не було зареєстровано як окремі об`єкти нерухомого майна. Позивачі є власниками ідеальних часток у праві власності на весь житловий будинок.

Станом на 2010-2014 роки співвласниками будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_4 (власник 2/5 частин) та його онук - позивач ОСОБА_1 (власник 3/5 частин).

З 2004 року між членами родини ОСОБА_9 існував порядок користування будинком АДРЕСА_5 користувався і фактично самостійно розпоряджався дідусь - співвласник ОСОБА_4 , який був прописаний в ній, мав окремий особовий рахунок, окрему будинкову книгу на адресу АДРЕСА_6 користувався позивач - співвласник ОСОБА_1 і його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 156-160).

З дозволу дідуся в квартирі № 1 в 1998 році був зареєстрований його онук ОСОБА_7 , а в 1999 році - дочка онука - його правнучка ОСОБА_8 (а.с. 25).

В квартирі № 2 зареєстровані позивачі: ОСОБА_1 - з 2001 року, ОСОБА_3 - з 1978 року, а також в період з 1977 по 2004 року був прописаний позивач ОСОБА_2 , що вбачається з відповідних відміток в паспортах (а.с. 8-на звороті, 11, 12-на звороті).

Вказане відповідає і узгоджується з відомостями довідки (виписки з домової книги про вклад сім`ї та прописку) № 969 від 28.05.2021 по АДРЕСА_1 та довідки (виписки з домової книги про вклад сім`ї та прописку) №1149 від 23.06.2021 по АДРЕСА_5 (а.с. 24, 25).

Відповідачка ОСОБА_4 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 заселилась у квартиру АДРЕСА_8 в 2010 році з дозволу дідуся ОСОБА_4 як співмешканка його онука ОСОБА_7 . Про цей факт було відомо співвласнику будинку позивачу ОСОБА_1 , який не висловлював заперечень щодо цього вселення, оскільки вважав власником квартири № 1 свого дідуся ОСОБА_4 і за існуючою домовленістю квартирою № 1 користувався його брат ОСОБА_7 .

17.06.2014 ОСОБА_7 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_4 .

Після цього, 20.09.2014 відповідачі були зареєстровані в будинку АДРЕСА_4 .

Так, з будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_5 вбачається, що відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 були зареєстровані за вказаною адресою 20.09.2014 головним спеціалістом Рокитнянського районного сектору УДМС в Київській області Кармазіною В.М.. За даною адресою значився прописаним ОСОБА_4 з 14.10.1970. При цьому, місце проживання позивачів в будинку № 41/1 згідно відомостей будинкової книги не зареєстровано (а.с. 159, 160).

Також, з повідомлень Рокитнянської селищної ради Київської області від 15.02.2022 вбачається, що ОСОБА_5 , 2001 р.н., та ОСОБА_4 , 1979 р.н., зареєстровані в АДРЕСА_5 з 20.09.2014 по даний час (а.с. 62, 63, 90, 94).

Отже, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заселились у 2010 році в квартиру АДРЕСА_8 зі згоди власників цього будинку, а зареєстровані в указаному житлі були 20.09.2014 зі згоди співвласника будинку - користувача квартири № 1 згідно встановленого порядку ОСОБА_4 як члени його сім`ї (як дружина внука з її неповнолітньою дитиною від попереднього шлюбу).

19.12.2017 шлюб між відповідачкою у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 19.12.2017 (а.с. 28).

Отже, сторони у справі живуть в одному будинку, але фактично окремо: в квартирі № 1 мешкають відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , а в квартирі № 2 - позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 .. Позивач ОСОБА_2 зареєстрований і фактично проживає в іншому будинку по АДРЕСА_9 . Сторони спору між собою на даний час не спілкуються, мають напружені стосунки. Позивачі не мають доступу до квартири № 1 , ключі від цієї квартири у них відсутні.

Зі слів відповідачок, обидві вони не працюють, за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 - відомості щодо права власності, інші речові права, іпотеки - відсутні (а.с. 212).

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За правилом ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності як суб`єктивне цивільне право містить у своєму складі правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших та правомочність захисту.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного позову.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України: від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Відповідно до частин 1, 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Положеннями ст. 6 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання» та п.2.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 № 1077, що були чинними станом на 20.09.2014 (дату реєстрації місця проживання відповідачів у будинку), визначалось, що для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС України документи, що підтверджують, серед іншого, право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.

Окрім зазначеного, також слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) під майном також розуміються майнові права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63).

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності згідно з відповідними принципами статті 8 Конвенції.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У зв`язку із чим, апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що виселення відповідачів із спірного жилого приміщення за встановлених у справі обставин, за відсутністю у них іншого житла для проживання є невиправданим втручанням у їх приватну сферу, зокрема, на право проживання у займаному приміщенні.

Апеляційний суд, також, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що посилаючись на незаконність реєстрації місця проживання відповідачів у 20.09.2014 в будинку АДРЕСА_4 , позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що така реєстрація місця проживання була проведена з порушенням вищевказаних положень діючого на той час законодавства, і крім того, вказана реєстрація місця проживання відповідачів у будинку позивачами не оспорювалась, незаконною не визнавалась на момент коли ОСОБА_4 надавалась згода на вселення відповідачів до будинку АДРЕСА_4 , а також після його смерті.

Посилання апелянта на систематичне порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим для власників проживання з ними в одному будинку не підтверджено жодними доказами, зокрема позивачами не надавалось до суду першої інстанції доказів на підтвердження наявності заборгованості з електроенергії у розміні 6 000,00 грн тощо.

Крім того, враховуючи, що сторони спору фактично проживають в різних квартирах будинку і практично не контактують між собою, не можна вважати такі відносини «співжиттям», а та обставина, що сторони уникають спілкування з метою недопущення конфліктів - сама по собі не може вказувати на систематичне порушення правил співжиття відповідачами і не свідчить про неможливість проживання сторін в одному будинку. Належних доказів того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 чинять позивачам перешкоди в користуванні будинком матеріали справи не містять. Також, позивачами не доведено, що у власності відповідачів перебуває взагалі якесь нерухоме майно.

Посилання апелянтів на те, що суд першої інстанції прийняв до уваги безпідставне твердження про відсутність працевлаштування відповідачів є помилковим, оскільки зазначені обставини позивачами не спростовано, а суд, згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України не наділений повноваженнями збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції правильно застосовано до правовідносин норми процесуального права, повно та всебічно досліджено матеріали справи та прийнято обґрунтований висновок про відмову задоволенні позову. Доводи апелянта зводяться до його незгоди з висновками суду та на законність і обґрунтованість постановленого судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2022 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

Т.О. Невідома