ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року

м. Київ

справа № 761/13085/14

провадження № 61-18304св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Гатинюк Тетяна Юріївна,

заінтересована особа (боржник) - відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ),

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва

від 24 вересня 2021 року, постановлену у складі судді Рибака М. А., ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року, постановлену суддею Шебуєвою В. А., та постанову Київського апеляційного суду від 3 листопада

2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби (далі - ВПВР Департаменту ДВС) Міністерства юстиції України Гатинюк Т. Ю.

В обґрунтування скарги вказував, що постановою Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 761/13085/14-ц зобов`язано відділ примусового виконання рішень (далі ВПВР) Управління забезпечення примусового виконання рішень

у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) вирішити процесуальне питання про відкриття відповідного виконавчого провадження за виконавчим листом від 19 лютого 2020 року, виданим у справі №761/13085/14-ц.

На підставі вказаної постанові він 29 липня 2021 року отримав виконавчий лист

і пред`явив його для примусового виконання до ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України відповідно до підвідомчості, встановленої

пунктом 4 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня

2012 року (далі - Інструкція № 512/5).

Повідомленням державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Гатинюк Т. Ю. від 10 серпня 2021 року виконавчий лист

від 29 липня 2021 року у справі № 761/13085/14-ц повернуто без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначав, що боржником за виконавчим листом від 29 липня 2021 року, виданим на виконання постанови Верховного Суду від 7 липня 2021 року

у справі № 761/13085/14-ц є ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який, в свою чергу, є структурним підрозділом розташованого у місті Києві територіального органу центрального органу виконавчої влади і підпадає під визначення підвідомчості, встановленої абзацами першим, другим пункту 4 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України

від 2 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція 512/5).

На думку заявника, виконавчий лист пред`явлений ним за належною підвідомчістю, а дії та рішення державного виконавця з повернення виконавчого листа без прийняття до виконання є протиправними.

За таких обставин просив визнати протиправним та скасувати рішення державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Гатинюк Т. Ю. від 10 серпня 2021 року у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа

у справі № 761/13085/14-ц, виданого 29 липня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва на підставі постанови Верховного Суду від 7 липня 2021 року; зобов`язати ВПВР Департамент ДВС Міністерства юстиції України прийняти до виконання виконавчий лист від 29 липня 2021 року

у вказаній справі і відкрити відповідне виконавче провадження з примусового виконання цього виконавчого листа.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції зазначив про правомірність рішення державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Гатинюк Т. Ю. від 10 серпня 2021 року у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа, який не відповідає підвідомчості вказаного відділу, а належить до підвідомчості ВПВР управлінь забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України.

Місцевий суд зазначив, що виконавчий лист у справі № 761/13085/14-ц

від 29 липня 2021 року виданий на підставі судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця ВПВР управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), тому виконати вказане судове рішення (усунути порушення закону) має саме суб`єкт оскарження за вказаною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року.

Постановляючи ухвалу від 22 жовтня 2021 року, суд апеляційної інстанції виходив з відповідності апеляційної скарги вимогам статті 356 ЦПК України та подання її у строки, визначені статтею 354 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 3 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 листопада 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення скарги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку судів попередніх інстанцій про те, що належним органом для пред`явлення до виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року є ВПВР управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), оскільки цей орган є боржником за вказаним виконавчим документом і не може здійснювати заходи примусового виконання рішення відносно себе.

Заявник вказує про відсутність у правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання до органу державної виконавчої служби, який є боржником за цим виконавчим провадженням.

Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення норм процесуального права постановив ухвалу про відкриття апеляційного провадження одноособово, що суперечить висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року

у справі № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20) та висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 2 червня 2021 року

у справах № 1306/596/2012 (провадження № 61-18557св20) і № 204/7246/13-ц (провадження № 61-14137св19), від 1 вересня 2021 року

у справах № 203/642/14-ц (провадження № 61-18080св20) і № 761/24136/15-ц (провадження № 61-6478св21), від 6 жовтня 2021 року у справі № 755/1861/19-ц (провадження № 61-8762св21) та від 20 жовтня 2021 року справі № 2-2548/08 (провадження № 61-874св21).

На думку заявника, наслідком постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження з порушенням процесуального права є скасування постанови, прийнятої за результатом розгляду апеляційної скарги.

Позиція інших учасників справи

8 лютому 2022 року заступник начальника відділу правового забезпечення Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Юлдашев Ю. М. надіслав на електронну пошту Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.

9 та 10 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про залишення без розгляду відзиву заступника начальника відділу правового забезпечення Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Юлдашева Ю. М., в якому посилався на пропуск строку для його подання та відсутність у його підписанта повноважень діяти від імені державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Гатинюк Т. Ю.

Враховуючи, що ухвалу касаційного суду, якою встановлено десятиденний строк з дня її вручення для подання відзиву, ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України отримав 26 січня 2022 року, а відзив подано до Верховного Суду 9 лютого 2022 року - з пропуском строку, встановленого цим судом, такий відзив підлягає залишенню без розгляду і не враховується колегією суддів під час касаційного перегляду справи. При цьому реєстрація одержаної ухвали Верховного Суду в реєстраційно-контрольній картці Міністерства юстиції України 28 січня 2022 року не свідчить про додержання вказаного строку, а клопотання про його продовження заступник начальника відділу правового забезпечення Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Юлдашев Ю. М. не заявляв.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи

заявника про:

- порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права;

- відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»;

- постановлення Київським апеляційним судом ухвали від 22 жовтня 2021 року про відкриття провадження у справі неповноважним складом суду (суддею одноособово) суперечить правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20).

Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 761/13085/14-ц

(провадження № 61-12576св19) задоволено частково скаргу ОСОБА_1 у частині зобов`язання ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та зобов`язано цей відділ вирішити процесуальне питання про відкриття відповідного виконавчого провадження за виконавчим листом від 19 лютого 2020 року у справі № 761/13085/14-ц.

На виконання вказаної постанови Верховного Суду 29 липня 2021 року Шевченківський районний суд міста Києва видав виконавчий лист, який заявник пред`явив до ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

10 серпня 2021 року державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Гатинюк Т.Ю. винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та додержання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон, тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках - на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» систему примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

У пункті 3 розділу І Інструкції № 512/5 зазначено, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень; управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції.

За правилами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У справі, яка переглядається, заявник звернувся до ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України для примусового виконання виконавчого листа, боржником за яким є ВПВР управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), а державний виконавець відділу Департаменту ДВС

Гатинюк Т.Ю. винесла повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 10 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Звертаючись з вказаною скаргою, ОСОБА_1 зазначав, що оскільки боржником за виконавчим листом є ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який є структурним підрозділом розташованого у місті Києві територіального органу центрального органу виконавчої влади, тому виконання рішень, за якими цей орган є боржником, відповідно до абзаців першого і другого пункту 4 розділу І Інструкції 512/5 підвідомче ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України.

Абзацами першим і другим пункту 4 розділу І Інструкції 512/5 встановлено, що ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України підвідомчі рішення, які містять відомості, що становлять державну таємницю, а також рішення, за якими:

- боржниками є Апарат Верховної Ради України, Офіс Президента України, Кабінет Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури, Національне антикорупційне бюро України, Вища рада правосуддя, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи;

- сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті або двадцять п`ять та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті, якщо місцем виконання рішення є місто Київ.

Вказані пункти викладені з урахуванням змін, внесених наказом Міністерства юстиції України № 4224/5 від 27 грудня 2019 року, і такі зміни вводяться в дію відповідно до пункту 5 вказаного наказу.

Наказом Міністерства юстиції України від 27 грудня 2019 року № 4224/5 затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів Міністерства юстиції України, зокрема в абзаці другому пункту 4 Інструкції 512/5 після слів «посадові особи» доповнено словами «, а також розташовані у місті Києві територіальні органи центральних органів виконавчої влади та їх структурні підрозділи, місцеві суди, районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, місцеві прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи»; абзац третій цього пункту інструкції викладено такій редакції: сума зобов`язання становить п`ятдесят та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті або двадцять п`ять та більше мільйонів гривень чи еквівалентну суму в іноземній валюті, якщо місцем виконання рішення є місто Київ» (абзаци чотирнадцятий-шістнадцятий підпункту 1

пункту 1 вказаних змін).

За змістом пункту 5 наказу Міністерства юстиції України від 27 грудня 2019 року № 4224/5 абзаци чотирнадцятий-шістнадцятий підпункту 1 пункту 1 змін, затверджених цим наказом, вводяться в дію з дня розміщення на вебсайті Міністерства юстиції України оголошення про утворення у складі Департаменту державної виконавчої служби управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві.

Суди попередніх інстанцій встановили, що абзаци перший і другий

пункту 4 розділу І Інструкції 512/5 у вказаній ОСОБА_1 редакції не введені в дію.

Доказів на спростування такого висновку, а саме - розміщення на вебсайті Міністерства юстиції України оголошення про утворення у складі Департаменту державної виконавчої служби управління забезпечення примусового виконання рішень в місті Києві - матеріали справи не містять і заявник про такі не вказує.

Встановивши вказані обставини і що пред`явлений до виконання виконавчий документ не підвідомчий ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що державний виконавець цього відділу Гатинюк Т. Ю. прийняла правомірне рішення від 10 серпня 2021 року у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виданого 29 липня 2021 року Шевченківським районним судом міста Києва виконавчого листа у справі № 761/13085/14-ц.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновку судів та необхідність викладення у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання до органу державної виконавчої служби, який є боржником за цим виконавчим провадженням, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Зі змісту виконавчого листа Шевченківського районного суду міста Києва

від 29 липня 2021 року суди встановили, що його видано на виконання судового рішення, ухваленого за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень

у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) в порядку розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень», і вказаним судовим рішенням зобов`язано усунути порушення закону саме державного виконавця вказаного відділу.

Відповідно до статті 453 ЦПК України про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Надавши оцінку змісту судового рішення, яке ухвалено в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, та врахувавши вимоги статті 453 ЦПК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що виконати таке судове рішення (усунути порушення вимог закону в порядку виконання рішення) має саме ВПВР Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження одноособово не можуть бути підставою для скасування ухвали Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та з урахуванням змісту вимог касаційної скарги, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року

у справі № 263/4637/18 (провадження № 14-126цс20) зазначено, що з 15 грудня 2017 року ЦПК України не передбачає постановлення ухвал про відкриття або відмову у відкритті апеляційного провадження у справі чи повернення апеляційної скарги суддею-доповідачем одноособово.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року.

Вказаною ухвалою суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відповідність апеляційної скарги ОСОБА_1 вимогам статті 356 ЦПК України та подання її у строки, визначені статтею 354 ЦПК України. Отже вказане судове рішення фактично ухвалено на користь заявника.

Після постановлення апеляційним судом ухвали про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_1 не вчиняв дії, які вказують про непогодження з наслідками її постановлення, та не заявляв клопотання про закриття апеляційного провадження у зв`язку з порушенням норм процесуального права. При цьому заявник подавав у відкритому оскаржуваною ухвалою апеляційному провадженні заяву про стягнення судових витрат, понесених у зв`язку з апеляційним переглядом справи, та, беручи участь у судовому засіданні в апеляційному суді 3 листопада 2021 року, наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Процесуальна поведінка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції та суть питання, вирішеного ухвалою апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року, свідчать про відсутність підстав вважати порушеними права заявника апеляційним судом, а посилання в касаційній скарзі на порушення цим судом норм процесуального права щодо відкриття апеляційного провадження одноособово - про суперечність попередньої поведінки заявника.

Крім того, колегія суддів враховує зміст резолютивної частини касаційної скарги, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та вирішити його скаргу по суті. При цьому наслідком скасування ухвали Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року з підстав порушення процесуального права, на які вказав заявник, може бути виключно направлення справи до суду апеляційної інстанції для повторного вирішення питання відкриття апеляційного провадження. Вказані обставини також вказують про те, що доводи заявника щодо порушення апеляційним судом норм процесуального права, допущених при відкритті апеляційного провадження, не мають на меті усунення процесуальних порушень, а направлені виключно на скасування законної та обґрунтованої постанови апеляційного суду.

Верховний Суд зауважує, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, відкривши апеляційне провадження одноособово, проте ці порушення не вплинули як на обсяг прав та обов`язків ОСОБА_1 , так і на процедуру розгляду справи та її результат.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 лютого 2021 року у справі № 263/4637/18

(провадження № 14-126цс20) та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 2 червня 2021 року у справах № 1306/596/2012

(провадження № 61-18557св20) і № 204/7246/13-ц

(провадження № 61-14137св19), від 1 вересня 2021 року

у справах № 203/642/14-ц (провадження № 61-18080св20) і № 761/24136/15-ц (провадження № 61-6478св21), від 6 жовтня 2021 року у справі № 755/1861/19-ц (провадження № 61-8762св21) та від 20 жовтня 2021 року у справі № 2-2548/08 (провадження № 61-874св21), оскільки з урахуванням конкретних обставин даної справи (відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка подала касаційну скаргу, та процесуальну поведінку заявника в суді апеляційної інстанції) такі доводи не можуть бути підставою для скасування

ухвали Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року про відкриття апеляційного провадження за касаційною скаргою особи, яка подавала апеляційну скаргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, що є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції, ухвали та постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

В касаційній скарзі ОСОБА_1 міститься клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на існування виключної правової проблеми щодо застосування статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частиною четвертою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені ОСОБА_1 аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні норм статті 403 ЦПК України не

є тими обставинами, які містять виключну правову проблему та мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2021 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 3 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук