Справа № 622/987/21
Провадження № 2/529/399/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2022 року Диканський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря - Маліноги В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Верховного суду від 14.03.2022 р. N 7/0/9-22 Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану змінено територіальну підсудність судових справ Золочівського районного суду Харківської області на Диканський районний суд Полтавської області.

У провадженні Диканського районного суду перебуває на розгляді цивільна справа, яка передана за визначеною підсудністю за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору, у розмірі 15187,18 грн. що складаються з суми боргу у вигляді інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань у сумі 13457,69 грн., три відсотки річних у сумі 1729,49 грн. Також просить суд стягнути з відповідача судовий збір сплачений при зверненні до суду з позовом.

В обґрунтування позову представник позивача вказав, що між ПАТ КБ Приватбанк, правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н від 25.10.2007 року, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків та комісії за користування кредитом. Судовим наказом Золочівського районного суду Харківської області від 08.09.2008 року у справі № 2-н-70/2008 р, було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором у розмірі 5232,15 грн., вирішено питання про відшкодування судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема й для відповідача та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, позивач зазначає, що у банку виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Представник позивача зазначає, що на момент звернення до суду з даним позовом заборгованість за кредитним договором не погашена, рішення суду не виконано, відповідно до розрахунку, наданого позивачем, за період з 20.08.2008 по 31.05.2021 року, інфляційні втрати за вказаний період становлять 13457,69 грн., три відсотки річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань за вказаний період становить 1729,49 грн., разом 15187,18 грн.

29.09.2022 року вказану справу прийнято до свого провадження та вирішено продовжувати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судове засідання представник позивача АТ КБ ПриватБанк не з`явився, але 08.11.2022 року на адресу суду надіслав письмові пояснення в обгрунтування яких вказав, що вимоги позивача підтримує в повному обсязі. При цьому вказав, що судовим наказом Золочівського районного суд Харківської області від 08.09.2008 року було задоволено стягнути заборгованість в розмірі 5232,15 грн. нараховану станом на 30.07.2008 року.

Таким чином, винесення судового наказу Золочівським районним судом Харківської області від 08.09.2008 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Прострочена сума заборгованість становить 4511,00 грн. Оскільки, з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у судовому наказі Золочівського районного суду Харківської області від 08.09.2008 року, тобто за період з 25.10.2007 року по 30.07.2008 року, то за період після подання позовної заяви від 19.08.2008 року, з 20.08.2008 по 31.05.2021 року відповідач має заборгованість у розмірі 15187,18 грн., яка складається з наступного: - 13457,69 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; - 1729,49 грн. - 3 % річних від простроченої суми.

Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за

невиконання грошового зобов`язання, передбаченої ст. 625 цього Кодексу.

Якщо за рішенням про стягнення заборгованості за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (постанова ВП ВСУ від 04.07.2018 року, справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

Відтак, кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення до 31.05.2021 року.

Отже, з урахуванням строку позовної давності, стягненню підлягає сума заборгованості за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року.

Розрахунок заборгованості з урахуванням індексу інфляції

здійснюється за формулою:

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення

за період з 01.06.2018 року по 31.05.2021 року

IIc (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x (99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x (99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) = 1.21968803

Інфляційне збільшення:

4511,00 x 1.21968803 - 4511,00 = 991,01 грн.

3% річних.

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Всього штрафних санкцій: 405,99 грн.

Загальна заборгованість:

991,01 (інфляційне збільшення) + 405,99 (штрафні санкціі) = 1397.00 грн.

Відповідач підписуючи анкету-заяву користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. АТ КБ ПриватБанк додав до позовної заяви саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, які діяли на момент укладення договору та з якими було ознайомлено відповідача. Саме на відповідача покладено обов`язок доведення, що він не був ознайомлений з Умовами та правилами та Тарифами банку. Доказів, що відповідача не було ознайомлено з Умовами та правилами, Тарифами банку або ж було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, відповідач не надав.

Окрім того, як зазначалося вище, відповідач зобов`язався самостійно знайомитися зі всіма змінами на сайті Приватбанку.

Також, представник просив суд вказану справу розглянути у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Пантелей В.В. в судове засідання також не з`явилися, але на адресу суду представником було надано відзив в обгрунтування якого останній вказав, що судовим наказом Золочівського районного суду Харківської області від 08.09.2008 року позов було задоволено, стягнуто було заборгованість з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 5232,15 грн. нараховану станом на 30.07.2008 року.

Таким чином, вважає позивач, що винесення судового наказу Золочівським районним судом Харківської області від 08.09.2008 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

На думку позивача прострочена сума заборгованості становить 4511,00 грн.

19.08.2008 року АТ КБ ПриватБанк звертався до Золочівського районного суд Харківської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості, відповідно до укладеного договору № б/н від 25.10.2007 року про стягнення заборгованості в розмірі 5232,15 грн.

Так, в розрахунках відповідача відсутня сума в розмірі 5232,15 грн., яка достроково була стягнута позивачем, відповідно до Золочівського районного суду Харківської області від 08.09 якого додана до позову та підтверджується самим позивачем.

Представник відповідача вважає, що позивачем не доведено існування договірних кредитних правовідносин між сторонами, оскільки на підтвердження укладення кредитного договору, банк надав анкету-заяву відповідачу ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБПриатБанк та довідку про умови кредитування, підписану керівником відділення банку Бурлака Н.А., спеціалістами банку Капітоновою Н.К., ОСОБА_2 , 25 жовтня 2007 року терміном дії банківської карти до жовтня місяця 2011 року.

У анкеті-заяві від 25 жовтня 2007 року відповідач ОСОБА_1 заповнив графи, що містять відомості про його особу, дату народження, місце проживання, контактну інформацію, а також зазначив про свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами, становить між ним та банком договір про надання банківських послуг та, що він ознайомився і погодився з Умовам та правилами надання банківських послуг у АТ КБ ПриватБанк, а також Тарифами Банку.

Станом на по 31 травня 2021 року АТ КБ ПриватБанк нарахував заборгованість за порушення умов кредитного договору від 25 жовтня 2007 року № б/н у розмірі 15187,18 грн., яка складається з наступного: основна сума заборгованості з 20.08.2008 року до 31.05.2021 року - 4511,00 грн., 13457,69 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 1729,49 грн. - З % річних від простроченої суми, але ж відсутня - заборгованість за ,тілом кредиту, заборгованість за процентами за користування кредитом, пеня, та штраф.

Також, відповідно до виписки АТ КБ ПриватБанк за договором б/н станом на 23.06.2021 моя заборгованість складає 80608,72 грн.

В цій же виписці АТ КБ ПриватБанк вказано, що станом на 30.07.2008 року нарахована заборгованість в сумі 5425,28 грн.

Нараховану станом на 08.09.2008 року заборгованість в розмірі 5232,15 грн. з відповідача було стягнуто позивачем, але ж ця сума не була врахована в погашення заборгованості, та не має її відображення в банковій виписці, наданій як доказ позивачем.

Позивач не надав жодного первинного документа на підтвердження розміру заборгованості позичальника. Наданий банком розрахунок заборгованості станом на 31 травня 2021 року не є таким доказом, а тому не може беззаперечно свідчити про існування у позичальника заборгованості за кредитним договором у визначеному АТ КБ ПриватБанк розмірі, за відсутності інших допустимих доказів на підтвердження виконаних за день фінансових операцій чи руху грошових коштів за кредитним договором, одним із яких є виписка по рахунку. Надана позивачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» не є допустимим доказом на підтвердження укладення кредитного договору. ;

Відповідно до пунктів 41-42 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, чинного на дату звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, операції, які здійснює банк, мають бути належним чином задокументовані. Підставою,для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Крім того, докази надані позивачем не містять підтверджень, що саме з доданими банком до позовної заяви Умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ ПриватБанк ознайомився та погодився позичальник, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та, що саме зазначені документи містили умови щодо неустойки (пені, штрафів), і саме у тих розмірах, які застосовані банком у наданому ним розрахунку заборгованості.

За відсутності підтверджень щодо конкретно запропонованих позичальнику Умов та правила банківських послуг у ПАТ КБ ПриватБанк, наданий банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ ПриватБанк не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися ПАТ КБ «ПриватБанк».

Представник відповідача вважає, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором.

У зв`язку з цим представник відповідача просив у задоволенні позовної заяви позивача відмовити в повному обсязі.

Також, представник відповідача адвокат Пантелей В.В. на адресу суду надіслав пояснення на письмові пояснення позивача в яких вказав, що в представників позивача АТ КБ ПриватБанк виникли протиріччя стосовно підстав стягнення грошових коштів.

Представника позивача АТ КБ "ПриватБанк" Полфьорова Яна Володимирівна вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Але ж відповідно до заяви позивача Ат Кб ПриватБанк від 08.08.2008 року про видачу судового наказу в якому позивач просить суд стягнути 4502 грн. - заборгованість за кредитом, та 730,15 грн. - заборгованість ; по процентам за користування кредитом. Судовим наказом Золочівського районного суду Харківської області від 08.09.2008 року заяву було задоволено, стягнуто було заборгованість з відповідача ОСОБА_1 в розмірі 5232,15 грн. нараховану станом на 30.07.2008 року.

Але, відповідно доказів доданих позивачем до позову, стягнуті з відповідача кошти взагалі невідомо на які рахунки позивача були зараховані.

Відповідно до укладеного договору № б/н від 25.10.2007 року, в тому що відповідач 25.10.2007 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» в розмірі 5000 гривень зі сплатою 1,9 процентів в місяць з розрахунку 360 днів в році, на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки, грошові кошти повинні були бути зараховані на його картковий рахунок відповідно до цього договору.

Так, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено існування договірних кредитних відносин між сторонами, оскільки на підтвердження укладення кредитного договору, банк надав анкету-заяву відповідачу ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ ПриватБанк, та довідку про умови кредитування, підписану керівником відділення банку Бурлака Н.А., спеціалістами банку Капітановою Н.К., ОСОБА_2 , 25.10.2007 року терміном дії банківської карти до жовтня місяця 2011 року.

Також відповідно до вимог частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України представник відповідача просив суд застосувати строк позовної давності як підставу для відмови у задоволенні заявлених до відповідача позовних вимог. Оскільки термін дії кредитного договору закінчився ще 31 жовтня 2011 року, а строк позовної давності складає три роки.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, які в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи в порядку письмового провадження, дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Судом встановлено, що Судовим наказом Золочівського районного суду Харківської області від 08.09.2008 року у справі № 2-н-70/2008 р, було стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ ПриватБанк заборгованість за кредитним договором в сумі 5232,15 грн., вирішено питання про відшкодування судових витрат. Судовий наказ набрав законної сили.

Однак, відповідач ОСОБА_1 не виконав вказане рішення суду вчасно, а отже допустив прострочення грошового зобов`язання.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає, що за період прострочення виконання умов кредитного договору, позивач на підставі ст. 625 ЦК України має право стягнути з боржника 3% річних, про що зазначено у постанові ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15. ВСУ в цьому випадку, підкреслив, «що нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання…», тобто сума, яка розраховується на підставі ст. 625 ЦК України повинна розраховуватись у валюті зобов`язання.

Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

14 січня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 924/532/19 (ЄДРСРУ № 86998951) досліджував питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення(наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

За змістом положень ч. 1 ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, представник відповідача у відзиві та поясненнях просив суд застосувати до вимог позивача позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(пункт 138)).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

Верховний Суд України сформулював висновок про те, що оскільки судовий захист права кредитора на стягнення коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому ЦПК України, перериває перебіг позовної давності (постанови від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15). Аналогічно застосував приписи про переривання позовної давності і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц.

Проте Велика Палата Верховного Суду вважає, що наведена інтерпретація норм права не врахувала інтересу боржника, зокрема у тому, щоби заявити про застосування позовної давності, а такої можливості у наказному провадженні немає. Більше того, стаття 100 ЦПК України у редакції, чинній до 20.08.2008 року, не встановлювала підставою для відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу чи її повернення ні те, що з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, ні те, що пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою. Натомість пункт 5 частини першої статті 165 ЦПК України у редакції, чинній з вказаної дати, таку підставу для відмови у видачі судового наказу передбачає.

У пункті 49 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів про якість судових рішень вказано, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду України чи Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (пункт 41)).

Вирішуючи поставлене в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 серпня 2019 року питання про наявність підстав для відступу від наведеного вище висновку Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду зауважила таке:

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 1 вересня 2005 року, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 1 січня 2004 року. З того часу приписи статті 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Наказне провадження як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника. Процес доказування для першого починається з моменту подання заяви про видачу судового наказу та закінчується прийняттям цієї заяви судом, тоді як для боржника цей процес розпочнеться, якщо він вирішить подати заяву про скасування судового наказу після отримання копії останнього. Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу є правом, а не обов`язком особи, якій належить право вимоги, а також органів і осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 95 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, частина друга статті 160 ЦПК України у редакції, чинній з тієї дати).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14 і від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 року.

За правилом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, а також звернення АТ КБ ПриватБанк з даним позовом до суду 09.09.2021, суд застосовує позовну давність до вимог позивача та вважає, що з відповідача належить стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 25.10.2007 року саме в сумі 1742,40 грн за період з 01.05.2018 по 31.05.2021, яка складається з урахуванням індексу інфляції в сумі 1374,89 грн та 3% річних в сумі 367,51 грн.

Також, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог, що складає 11,47%, що еквівалентно дорівнює 197,91 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 89, 141, 263-265 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк, (місце знаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299, ), 1374 (одна тисяча триста сімдесят чотири) гривні 89 копійок, в рахунок відшкодування інфляційних нарахувань та 367 (триста шістдесят сім) грн. 51 коп. в рахунок відшкодування 3% річних нарахованих на прострочену суму заборгованості за період з 01.05.2018 по 31.05.2021, а всього 1742 (одна тисяча сімсот сорок дві) гривень 40 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк, МФО 305299, судові витрати у вигляді судового збору в сумі 197 (сто дев`яносто сім) грн. 91 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.Г. Пашнєв