Справа № 344/7894/21
Провадження № 22-ц/4808/465/22
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2022 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Шандалович В.В.

за участю апелянта ОСОБА_1

представника апелянта адвоката Халуса М.М.

представника адвоката Парфана Т.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року, ухвалене у складі судді Польської М.В. у м. Івано-Франківськ, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою,

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01.02.2021 о 01:15 год в м. Івано-Франківську по вул. Набережна, 28 водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_1 скоїв зіткнення з автомобілем «Mazda 6» д.н.з. НОМЕР_2 під його керуванням. Постановою Івано-Франківського міського суду від 24.03.2021, яка набрала законної сили 20.04.2021 після перегляду постанови апеляційним судом, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Автомобіль відповідача згідно полісу від 05.03.2020 застрахований у СК «Ю.ЕС.АЙ» з лімітом відповідальності 130 000 грн, остання замовила автотоварознавче дослідження його автомобіля, згідно якого вартість відновлювального ремонту становить 320000 грн, а ринкова вартість на час ДТП 238 000 грн. З врахуванням суми яка має бути сплачена СК «Ю.ЕС.АЙ», деліктне зобов`язання відповідача містить різницю між розміром страхового відшкодування та розміром матеріальних збитків внаслідок ДТП. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях внаслідок події ДТП та пошкодження автомобіля, відмови винної особи добровільно відшкодовувати завдані матеріальні збитки, неспокій, вишукування коштів та зусиль на відновлення майна тощо.

Враховуючи викладене, просив стягнути з ОСОБА_1 128000 грн, з яких 108000 - відшкодування матеріальної шкоди та 20000 - відшкодування моральної шкоди. Судові витрати покласти на відповідача (а.с. 1-3).

У серпні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про залучення співвідповідача та збільшення позовних вимог.

Заява мотивована тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час скоєння ним ДТП була застрахована відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного з СК «Ю.ЕС.АЙ». Після ДТП він звернувся у встановленому законом порядку до СК «Ю.ЕС.АЙ», яка зареєструвала його заяву, відкрила страхову справу і замовила автотоварознавче дослідження його автомобіля. При цьому, страхова компанія досі не виплатила страхове відшкодування, у зв`язку з чим він змушений збільшити свої позовні вимоги та залучити страхову компанію до участі у справі в якості співвідповідача.

На підставі викладеного, просив залучити в якості співвідповідача Страхову компанію «Ю.ЕС.АЙ» () та стягнути з неї на його користь 130000 грн страхового відшкодування (а.с. 46).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Страхову компанію «Ю.ЕС.АЙ» (а.с. 53).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто на його користь з ОСОБА_1 108 000,00 грн матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, 2 000,00 грн моральної шкоди та 1280,00 грн судового збору. З Страхової компанії «Ю.ЕС.АЙ» на користь ОСОБА_2 стягнуто страхове відшкодування у розмірі 130 000,00 грн та 1300,00 грн судового збору.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн та з СК «Ю.ЕС.АЙ» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 10425 грн (а.с. 184-188).

ОСОБА_1 на рішення суду в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 коштів на відшкодування шкоди, завданої у результаті дорожньо-транспортної пригоди, та моральної шкоди подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Зокрема, апелянт вказує на те, що позивач при зверненні до страхової компанії та до нього визнавав належний йому автомобіль фізично знищеним, однак, він не виражав свою згоду передати страховій компанії залишки транспортного засобу, а також ним не була встановлена ринкова вартість автомобіля до ДТП. Вказані обставини залишилися поза увагою суду та їм не надана відповідна оцінка. Також при ухваленні оскаржуваного рішення суд не врахував висновки ВС, викладені у постанові від 30.01.2019 по справі № 753/21303/16-ц.

Крім того, судом взагалі не досліджувався страховий поліс, який відсутній у матеріалах справи і який передбачає відшкодування моральної шкоди. Позивач не звертався за відшкодуванням моральної шкоди до страхової компанії, а отже, стягнення із нього на користь позивача моральної шкоди в сумі 2000 грн є незаконним.

Також апелянт звертає увагу на те, що судом не в повному обсязі вирішено питання щодо судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи викладене, апелянт просить частково скасувати рішення суду і ухвалити нове, яким повністю відмовити в позові ОСОБА_2 щодо стягнення із нього коштів на відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП в сумі 108000 грн та 2000 грн моральної шкоди, а в решті рішення суду залишити без змін (а.с. 167-169).

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судовому засіданні апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задоволити.

Позивач у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Парфан Т.Д. заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін оскаржуване рішення.

Представник відповідача - страхової компанії «Ю.ЕС.АЙ» у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про дату, час та місце розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату, час та місце судового засідання, апеляційний суд вирішив розглянути справу за відсутності учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року в частині стягнення з Страхової компанії «Ю.ЕС.АЙ» на користь ОСОБА_2 страхового відшкодування у розмірі 130 000,00 грн та 1300,00 грн судового збору сторонами не оскаржується, а тому, відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Отже, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 108 000,00 грн матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою та 2 000,00 грн моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 01 лютого 2021 року близько 01:15 год в м.Івано-Франківську по вул. Набережна, 28, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_1 не врахував дорожньої обстановки та допустив зіткнення з автомобілем «Mazda 6» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Постановою Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2021 року, яка залишена без змін постановою Івано-Франківсього апеляційного суду від 20 квітня 2021 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення (а.с.6-9).

Автомобіль ОСОБА_1 , згідно полісу від 05 березня 2020 року, застрахований у СК «Ю.ЕС.АЙ» з лімітом відповідальності 130 000 грн.

02 березня 2021 року ОСОБА_2 повідомив ТДВ СК «Ю.ЕС.АЙ» в особі генерального директора Ким Г.Г. про дорожньо-транспортну пригоду за участю ОСОБА_1 (а.с. 61).

Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу вартість відновлювального ремонту КТЗ Mazda 6 д.р.н. НОМЕР_2 складає 320478,53 грн, ринкова вартість - 238609,00 грн.

Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику після аварійного пошкодження КТЗ Mazda 6 д.р.н. НОМЕР_2 станом на 10.03.2021 дорівнює 238609,00 грн (а.с. 71).

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 108 000,00 грн матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, суд першої інстанції виходив із того, що розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, відтак різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, повинен нести страхувальник.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є Закон України №1961-IV від 01 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 5 Закону № 1961-IV є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та в подальшому підтримано в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц та від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

На підставі викладеного, встановивши, що ліміт відповідальності СК «Ю.ЕС.АЙ» відповідно до укладеного з ОСОБА_1 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду заподіяну майну становить 130 000,00 грн, а вартість матеріального збитку після аварійного пошкодження складає 238609,00 (проте позивачем не заявлялося відшкодування у сумі 609 грн), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування з страхувальника - ОСОБА_1 .

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц, з огляду на встановлені різні обставини справи. Так, у справі, яка переглядалася ВС, судами було встановлено, що ліміт відповідальності страховика не перевищує розмір заподіяної майнової шкоди, а тому тягар відшкодування такої шкоди повинен нести саме страховик, а не страхувальник. У даній же справі, ліміт відповідальності перевищує розмір заподіяної шкоди, відтак вказана постанова не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 352/1536/16-ц зазначено, що саме по собі посилання на неоднакове застосування норм матеріального права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції обставин, необхідних для застосування статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка регламентує порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, зокрема, щодо не з`ясування ринкової вартості автомобіля до ДТП. У звіті про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, експертом чітко визначена ринкова вартість ТЗ до моменту аварійного пошкодження та саме ця вартість взята судом до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення, відтак, вказані доводи є безпідставними.

При цьому, відсутність згоди позивача на передачу страховій компанії залишків транспортного засобу, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо стягнення шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою з винної особи та не впливає на її розмір, оскільки стосується виключно правовідносин між потерпілою особою та страховиком. Більше того, жодним нормативно-правовим актом, у тому числі Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, не передбачено обов`язок винної особи щодо передачі залишків транспортного засобу у разі його фізичного знищення. А тому, доводи апеляційної скарги в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги зводилися також до незгоди апелянта із рішенням суду в частині стягнення із нього моральної шкоди, оскільки на його думку, така шкода повинна бути стягнена із страховика.

Аналізуючи вказані доводи, колегія суддів звертає увагу на таке.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Відповідно до статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно зі статтею 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону,- МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та пунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону № 1961-IV, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV).

Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП (стаття 28 Закону № 1961-IV).

Отже, вказані норми свідчать про вичерпний перелік підстав відшкодування моральної шкоди страховиком, разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції позивач просив стягнути моральну шкоду, яка не охоплюється страховим відшкодуванням, оскільки не стосується шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого (згідно з статтею 23 Закону № 1961-IV) та не належить до шкоди, заподіяної майну (згідно з статтею 28 Закону № 1961-IV), а базується на загальних нормах законодавства щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи. З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідальність за заподіяну позивачу моральну шкоду, яка полягає в його моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини страхувальника ДТП, має бути співмірно компенсована останнім. В такому разі, не дослідження судом при визначенні розміру моральної шкоди страхового полісу не має будь-якого правового значення.

Зазначене узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що те оскаржуваним рішенням суду порушено його права, так як судом не в повній мірі вирішено питання щодо стягнення судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, оскільки додатковим рішенням Івано-франківського міського суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року судом вирішено питання відшкодування судових витрат у даній справі. Апелянт вказане додаткове рішення не оскаржував, а відтак порушення його прав колегією суддів не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою матеріального права, що їх регулює та прийняв обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зважаючи на результат перегляду рішення суду, судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Представник позивача - адвокат Парфан Т.Д. під час апеляційного розгляду справи заявив клопотання про відшкодування витрат на правову допомогу на стадії апеляційного оскарження у сумі 3000 грн.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання норм частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За приписами частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, представник позивача надав такі документи: копію додаткової угоди від 31 травня 2022 року № 2 до договору про надання правової допомоги від 20 березня 2021 року; копію детального опису послуг, наданих ОСОБА_2 в рамках договору про надання правової допомоги від 30 березня 2021 року у спорі про відшкодування збитків внаслідок ДТП (справа № 344/7884/21).

Ураховуючи надані представником позивача докази та прийняте судом апеляційної інстанції рішення про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів погоджується з тим, що існують підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції.

Водночас колегія суддів частково погоджується із запереченнями представника апелянта щодо неспівмірності розміру заявлених витрат та з урахуванням критеріїв необхідності та розумності, врахувавши складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи вважає за необхідне зменшити їх розмір до 1 000,00 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату правової допомоги в суді апеляційної інстанції в сумі 1000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2022 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: В.Д. Фединяк

І.О. Максюта